Я, Паштєт і Армія

Скрябін Гумор

Я, Паштєт і Армія

Скрябін Кузьма

Тролейбус їхав по ранковому Петрозаводську, і водій відчував себе господарем всього безлюдного і сонного міста. Абсолютно пусті вулиці, ковтали його рогату машину і несли її в невідоме, як несе по трубах какашку, і та поняття не має – де в кінці кінців винирне. Шофер курив першу ранкову сигаретку, від якої чуть не стругнув на ямці на руль , дивився на світ через широкий «телевізор» вікна, і уявляв себе Христофором Колумбом, який пронизає океанські простори в надії відкрити ще одну Америку.Я сидів на холодній сідушці, бо нічия дупа не встигла її до мене розігріти. Тролейбус віз шофера кудась в незнане, а мене, сука, – в воєнкомат.Я завжди знав, що маю везуху на аномальні явища, і попав у число щасливих людей, яких загребли в армію прямо з інституту. Водій так задумався над своїм відповідальним ділом – відкрити для людства новий кавалок суші з незаселеними територіями, що забув зупинитися на зупинці і я прочалапав по холодному мокрому асфальті лишній кілометр. Потім я буду вдячний йому за цей останній кілометр ВОЛІ.Але тепер я плівся по вулиці, таскаючи величезну сумку, напхану всяким непотрібним мотлохом, який поклали мені мама з татком, віддаючи сина напрокат державі на два роки за сім рублів на місяць. Вони боялися більше , ніж я. В Афганістані йшла війна, і ніхто не знав – куди нас повезуть. Мене ж в даний момент гризла тільки проблема холоду. Я ненавиджу холод. Але знаю чувачка, який його любить. Це – Хасан, довбограй, який жив і вчився зі мною на першому курсі універа.Татарин, за національністю, і придурок по гороскопу, він витворяв нелогічні і антиморальні поступки. Повертаючись з блядок – він запізнився в гуртожиток, і заставив двох бомжів, які спали на вокзалі , принести звідкись довжелезну металічну драбину, приставити її до підвіконника на четвертому поверсі і заліз по ній в кімнату,як гієна, яка по гілці дерева лізе хавати коалу,якому , в свою чергу просто впадлу від неї втікати, заставивши мене голого відкрити настіж вікно і повіддирати клейкі смужки, які ми довго і нудно ліпили, щоби на вулицю не втікало тепло.На наступний день бригада пожежників, які знайшли свою пропавшу драбину в кількості восьми чоловік не могла її підняти.Сам Хасан зачудовано дивився на них з вікна нашої кімнати і струшував попіл в склянку з чаєм , у якій , чомусь, плавали мої дві шкарпетки.

Я вперся в ворота воєнкомату і останній раз в джінсах,глянув на світ за своїми плечима. Боже , який він красивий. Ти починаєш доганяти багато елементарних речей тільки в армії. І для того треба туди попасти, щоб цінувати то, на що ми не звертаємо увагу. Наприклад – повагу. З першого дня армії – ти дорівнюєш нулю, і від нього починаєш піднімати свою ціну в очах оточуючих тебе персонажів.

- Прізивнік, бля-на. Ко мнє бєггом марш!- почув я команду , яка була виголошена голосом людини, що попала під гружену бетономішалку.

- Я, што лі?- знизав я плечима і подивився на курдуплика – прапорщика, який був в армії довше, ніж існувала сама армія. Його вуса , пожовтілі від тони нікотину, яку перемололи його знедолені легені, смерділи на квартал навколо, і їжачилися при кожному його слові. Мене стошнило від думки, що прапор мусить облизувати ту жовту волосню кожен день.І кидало в холодний піт при одній думці, яка флора і фауна може в них мешкати.

- Што лі – у тьоті Олі!Ти , ти, засранєц, ка мнє, бєггам!- знову верескнув він і мені не залишалося нічого іншого, як підскоком пораненої гарпуном в сраку антилопи погнати до нього.

- Брасай сумку, нах, і пашол убірать лістья , понял , нах?- то було моє перше бойове завдання. Захист Батьківщини треба було почати з граблями в руках.Я покрутив було головою в пошуках місця, куда кинути свої речі, але дістав від прапора підзатильник, і був би заробив ще сочний копняк під сраку, якби не спортивне волейбольне минуле.Крутнувши попою, як моделька на подіумі, я вивернувся з-під блискучої подачі , гідної старіка Бехкема, кинув торбу де - попало, і погнав за інструментом.

- Вот так , нах!- почув я задоволене резюме за спиною.За будинком воєнкомата стояла стара стодола, в якій сидів зашмуляний старшина-сверхсрочник, і ліниво спостерігав за тим, як облізлий пес пробує зловити зубами свій хвіст, наярюючи круги .

- Мєня паслалі лістья убірать, - звернувся я до нього, перериваючи фільм, який він дивився.

- А я прі чьом? Убірай, нах,- видно було, що старшина косить під прапора і повторює його спосіб спілкування.

- Так, граблі дайтє,-попросив я.

- С граблямі каждий смагьот, а ти так папробуй,- сказав він і заржав жовтозубою либою здохлої нутрії.

- Пішов до сраки, - з привітною посмішкою сказав я в надії, що старшина не врубається.

- Посрать –то сході , конєчно!- не відводячи погляду від собаки побажав він мені.

Я закарбував перше армійське правило. Накази можна не виконувати, якщо грамотно від них здризнути. Я зайшов за кут будинку, де від прапорщика ничкувалися ще з десять побритих на сіній туман пацанів . Один, тіпа, бивалий, розказував їм на ходу придумані ним самим історії.

- І майор карочє, бєрьот єво за рага, і хєрачіт кулаком па балдє.

- А тот чьо?- з відкритим, від страху і подиву, ротом, спитався довгий, худезний кореш з прищатим , як у жаби , лицем.

- А тот ржот, карочє, і майора па яйцам кааак засандаліт! Майор падаєт на калєні, а Сєрьога, єво Сєрьога звалі – фуражку снял і в кусти – фігась.

- Вотт дайотт, - вклинився в розмову ше один ,з естонським акцентом. видно карел,бо з абсолютно білими бровами.

- Да, я атвєчяю, а тут патруль падбєгаєт, і етава Сєрьогу за рукі хватать.А он ім – казли, паламайтєсь, а нє то я вас паламаю. І начінаєт раскручівать, как Дон Кіхотов . А ані на руках павіслі, атпустіть баятса.Он падашол і аб столб іх каааак долбаньот – ета цирк, я атвєчяю.

- Так а дє он сєйчас – та?- знов відкрив рот жабо-мордий чахлик.

- В дєзбат упьорлі, лєт на дєсять,- закурюючи сказав бивалий тоном, ніби йому прийшла повістка в ГУЛАГ,-но он абєщал, што всєх найдьот і убйот нах бля.

Всех да аднаво.Майор до сіх пор пісклява разгаваріваєт.Відна маракаси ваабще нахрен патєрял.

Я підсів до них, витягнув сигаретку, і всі, як по команді простягнули руки :

- Закурім, браток? - озвучив загальне бажання бивалий.

- Курі , народ, - простягнув я їм пачку і поняв правило друге: якщо хочеш купляти блок на день – махай сигаретами у всіх на виду.Моя пачка швиденько схудла і жабо-мордий витягнув останню:

- Паслєднюю нє бєрут,- розстроєно сказав він, і Я віддав йому свій бичок, який він жадно смоктанув і скурив разом з фільтром.

- Тєбя куда . брат? - спитав бивалий.

- Нє знаю, а вас?

- Я в Афган хачу, прасітса буду, - гордо сказав він і у всіх почали потіти долоні, і лиця витягнулися, як у коня, який замість вівса – хапанув жменю скловати.

- Распрєдєлять послє абєда абєщалі,- сказав карєл.

- Ти аткуда знаєш? – спитав жабо-мордий.

- Да, слишал, тут капітан адін гаваріл,нах,дєсантнік вродє.

- Хєр он а нє дєсантнік, ти личкі відєл? – презирливо обрубав бивалий.

- Нє, нє відєл. А чьо?

- Да он стройбат , йоптіть. Лопата – друг салдата,- насмішливо крикнув він і чвиркнув слюною через зуби , попадаючи собі на штани.

- А мєня в артілєрію запісалі – уєжжаєм чєрєз два часа,- виступив ще один пацанчик, з дуже клапатими вухами.

- Да, у тя уши артілєрійскіє,- вставив бивалий, прям Суворов, нах!

- Ги-ги , - весь народ заржав , крім, звичайно, клаповухого.

- А я на трі года залєтєл, пацани,- обізвався гарно складений хлопчина десь із-під Кємі,- в морфлот запісалі.

- Нє хєр била на турнікє вісєть, ані туда всєх здарових грєбут, - заявив бивалий, і всі закивали головами.

Мені імпонував той факт, що я не довисівся на турніку до пригодності в морську піхоту, але десь в душі шкодував, що не буду бачити моря ще, як мінімум два роки.

Так ми просиділи з годинку і раптом завив, розколюючи повітря, і шось внизу живота, звук сирени. Вона сповіщала про початок торгів.Тобто офіцери, які приїхали за новобранцями мали вибирати собі поповнення. Вся компанія підвелася на ноги, а бивалий, ще раз чвиркнувши , сказав:

- Ну, чьо , браткі, может услишитє , кагда, пра Шестапалава, Андрюху. Так ет – я!

Всі відправилися в сторону будинку воєнкомату.На вулиці була противна карельська весна.Вона , взагалі ,там дуже коротка. Зима переходить відразу в літо, майже без проміжного періоду.Нам дали , майже, екстерном здати сесію і тепер пів-медичного факультету торчало в воєнкоматі в очікуванні своєї подальшої долі.Я знайшов очима своїх пацанів з курсу і підгріб до них. Хасан був в колі хлопців і шось їм розказував:

- Прівєт Андрюш, - а я праспав, прікінь?- звернувся він, побачивши мене.

- Буде дивно, якщо вони з твоїм діагнозом тебе до дому не відпустять,- привітав я товариша .

- Носовая перегородка, штолі?- наївно спитав він.

- Мозговая перегородка,- уточнив я.

Всі стояли , нервово покусуючи губи, і перебираючи пальцями свої замерзлі шаріки, вміло орудуючи руками в кишенях штанів.

- Міхайлов Стєпан Стєпанич,- рванув голосом тишу воєнний дядько з суворою рєпою,- Курск артілєрія,- оголосив він його призначення.

- Хуйналайнєн Тойво Айвовіч – Архангєльск связь.

- Я – Куйналяйнен,- поправився бритий карел.

- Адін хрен, - Архангєльск , связь,- відрізав дядя воєнний.

- Хамідулін Хасан Абайдиловіч,- через якусь секунду закричав він в юрбу принишклих бритоголових пацанів.

- Абалдуєвіч, йопті нах!

Хасана випхали в плечі на середину, потрісканого від пережитих бід, воєнкоматівського плацу. Він шморгнув плоским, як пательня носом, і сказав:

- Я папрасів би нє кавєркать імя маєво папи!

- Малчать, нах!ШМАС , Вишній Валачьок,- зарубав його амбітні прояви красний камандір.ШМАС – означав школу молодих авіаційних спеціалістів.Чому вони молоді – було зрозумілим, але чому авіаційні – ніхто за два роки так і не розібрався, бо зі ста випускників – 99 - літака до дємбєля так і не бачили.

- Шестапалав Андрєй Мамоновіч,- покликав воєнком після того, як Хасана з виглядом рабині Ізаури поставили на протилежний край плаца, у групку, що формувалася на від”їзд до учєбки.

- Я,-гордо вискочивши вперед на три кроки закричав бивалий, і виперши грудак вперед, майже не роздавив ним офіцера.

- Стройбат, Воркута,- почув він своє призначення.

- Ви чьо, таваріщ камандір, я же в Афган прасілся!

- Лапату на плєчьо і марш!Разгаворчікі, нах!

Весь плац заржав диким істеричним сміхом. Весь імідж бивалого, зароблений тяжким шляхом пропаганди містичних армійських тріллерів,розсипався за секунду. Бідний бивалий з видом розстріляного декабриста пішов в сторону групки воєнних строітєлєй, проігнорувавши свої тельбухи, які залишилися лежати на холодному плацу .

- Кузьменка Андрєй Віктаричь,- розрубав тишу вокал того ж оратора .

- Я!- відізвався я і подумав, чи добре я зробив, що сів зранку на той тролейбус.Маса моїх колєгів пісяли і какали під себе в лікарнях, і успішно відмазувалася від священного обов”язку. Пісяти під себе я вмів, але давно, бо останній раз робив то ще в садіку.А вчитися наново не хотів, бо , кажуть, можна привикнути, і тому з легкістю сам договорився із собою, і зробив крок уперед.

- ШМАС – Вишній Валачьок,- гаркнув камандор, і я потеліпався в бік тієї ж групки, де був Хасан.

Нас було чоловік з тридцять, двадцять, з яких, становили мої однокурсники. Своя кантора – то все легше, ніж чужі.Хасан відразу почувся у своїй тарілці, і заступив у роль бивалого в колі тих, що його не знали.

- Ребят, я вам скажу , павєзво нам,- почав він свою нескінченну пєснь татарського кочового бандуриста.- І с павашутам папвигаєм,- не виговорюючи “Л” і “Р” – він видавався напрочуд покладистим,- і в іствєбітєлях палєтаєм. Может даже на авіаносєц пападьом!Мой папа васказивав, што вучших із ШМАСА забівают в дєсантуву.

- Хасан, тєбя развє што чучалом пасадят на караблє, чтоб амєріканци баялісь!-з-за хасанової спини з”явився Льоша Давидов, який вчився з нами на курсі .Довжелезний ленінградський козак, з побритою головою, він виглядав, як згорівший сірничок , одягнутий в спортивну форму.

- Льоша , я вєдь магу абідєцца, і дать тєбє па мовдє!- ображено відповів Хасан і закусивши нижню губу , став подібний на бобра.

- Пвідувашний, - продовжував полемізувати татарський друг,- пасмотвім, как із тєбя сєвжанти дувь тваю павибівают.

Всіх новобранців розвели по окремих казармах для очікування своєї відправки. Ми попали в великий обшарпаний зал, з двохярусними нарами під стінами.

- Во. бля, нє думал, шо в зонє спать буду,- озвався голос з толпи, яка ввалилася всередину і нагадувала скоріше полонених німців, ніж бравих підтягнутих вояків радянської армії.яких щонеділі показували в програмі”Служу Савєцкаму Саюзу”.

Нари в ширину мали метрів з десять. На них з успіхом можна б було знімати порно-шедеври , але тут були присутні виключно мужчини, в той час жанр хлопці з хлопцями не набув ще потрібного апофеозу. тому інакшого застосування, як просто валятися на них – ніхто не винайшов.Конструктор нарів видумав їх так, що довше десяти хвилин ти лежати на них не міг з причини болі в спині і втрати тактильної чутливості на нижніх кінцівках. Руки також починали відніматися десь на п”ятнадцятій хвилині відпочинку.Ти вже готовий був видати державну таємницю, але так як сам її не знав – цілеспрямованіше було самому з них встати і більше не мучитися. Тут же хтось інший займав вакантну посаду на нарах і через пару хвилин злізав з численими пролежнями і паралізованими ногами вниз - в пошуках – яку - таку херню ще би поваляти. Армія починалася з завидною швидкістю розгортання подій. До кінця дня я зробив АЖ !дві справи – уникнув прибирання листя і повалявся на нарах. Зараз я стояв на порозі виконання третьої, стоячи в довжелезній черзі в одну-єдину туалетну кабінку, де можна було скинути назбиране за останню добу на волі. Пісуарів була величезна маса, а от сидячий апарат – чомусь – тільки один.Хлопці стояли в вимушених позах, гамуючи сили природи, які рвалися назовні. Хтось присів таким чином, щоби п”ятка виконувала роль заглушки злощасного отвору, з якого розплавлена магма щосекунди могла ринути під штани.Хтось притиснувся до дверей, дверна ручка яких, також в деякій мірі допомагала вирішити цю проблему.З кабінки долітали звуки камчатських гейзерів, виштовхуючих гарячий шоколад з недрів землі, сніжних альпійських лавин, змітаючих все живе на своєму шляху і просто звуки гамняшки, яка булькаючи - пірнає у воду.Романтичний настрій підтримувався ще й відповідними запахами, які заповнили вщент забитий людьми коридор, і прилягаючі до нього приміщення. Кожен з присутніх нещасних в черзі навіть не збирався, хоча б на секунду її покинути, бо в противному випадку ти мусів , повертаючись з перекуру, знову замикати довжелезний людський ланцюг.Мій власний шланг також тріскався від розпираючих його мас повидла, яке зібралося там від часів правлення Карла ХІІ. Ніколи в житті я так гостро не відчував важливість цієї проблеми, як зараз, у воєнкоматівському толчку.

- Рєбята, єслі ви мєня нє прапустітє, я абасрусь сам і вас абасру!- закричав якийсь легінь у хвості нашого параду.

- Слізивать будєш,- відповів здоровий боксер Ігарьок, навіть не повертаючи голови в бік голосу.

- Значіт нє пустітє, ну і ладна…- піжончик побіг на вулицю з явною ціллю зробити купу десь в корчах на території.Черга рухалася повільно і кожен з нас мав час подумати, або пригадати в лице все своє генеалогічне дерево. Я не був винятком і в моїй пам”яті також невидимі руки перебирали запилені відеокасети з документальними фільмами за скромної участі моїх предків.І тільки я згадав про Хасана,а я завжди про нього згадував, коли хотів в туалет, - моментально на екрані просмотрової кімнати десь там - всередині черепа - пішла стрічка про наші будні в колгоспі в селі Іхала на кордоні з фінами.Я здурив бідного татарина, а я дурив його постійно, бо він надавався на то, щоб його хтось дурив. Я показав йому переговорний пристрій, який був прикріплений до сосни в вузесенькій посадці, на випадок, якщо хтось з місцевого населення зауважить порушника кордону – щоби відразу повідомити на заставу.Апарат був представлений мною, як телефонний переговорний пункт для периферійних районів.Хасан зробив вигляд, що не дуже повірив, але він повірив, і то дуже. Тільки ми повернулися на поле, бо в посадку ми бігали, щоби не заміновувати власну територію, на якій збирали картоплю, Хасан підтюпцем побіг назад. Я швиденько зібрав групу охочих порадіти з чужої біди, благо таких на медичному факультеті було досить , і ми відправилися вслід за ним. Татарський связной зробив все, як я сказав: натиснувши на кнопку мікрофона, він дочекався відповіді і сказав:

- Альо, с вамі гававіт Хамідулін Хасан.Ви што-та нє понялі , я – нє Хам , фамілія у мєня такая - Хамідулін. Я хатєв би заказать пєвєгавови с Лєнінгвадам. Какая вазніца – кто там дома – я с адінакавай вадастью пагававю с любим – кто твубку вазьмьот.

На другому кінці дроту знали, що на полі працюють студенти і розцінили дану витівку, як развод.Вони тягнули час для прийняття правильного рішення і діалог тривав далі:

- Да петвапаввавская набєвєжная твідцать восемь.Пєт-ва-па-ва-вская, как вам єщьо аб”ясніть?Тєвєфон твіста тві, два пять два тві.Тві, я гававю. Тві.Ну што ви такіє гвухіє там всє . Папа кєм ваботаєт – а какая вам вазніца – кєм ваботаєт мой папа. Он в тєатвє ваботаєт.Адміністватавам. За нашими спинами почувся звук під”їжджаючої машини.Це бобік з прикордонниками на борту різвенько в”їхав у посадку і з його дверей вискочило шість піджарих пацанів з автоматами і вівчаркою. Хасан дістав прикладом по спині, потім був зв”язаний по руках і ногах і закинутий в багажник уазікаВівчарка понюхала в нього між ногами, і радісно лизнула його в вухо, даючи зрозуміти, що зраділа появі подружки.Перед наші очі він появився тільки через три дні. Жарт був з категорії антигуманних, але запам”ятався надовго. Я дякував долі, що хлопці з бобіка не побачили нас, бо тоді компанія в Хасана була би значно більшою, і з друганами в вівчура би всьо склалося. Довольна либа розпливлася в мене на обличчі, коли на екрані доходила остання сцена драми в соснах, аж в спину мене штовхнув похмурий дядіна , двохметрового росту:

- Ти ржать ілі срать сюда прішол?Давай, баєц – двігай задам.

Я , чесно кажучи , аж перехотів , поки згадував ці події і тепер мусів йти в туалет і імітувати акт облегшення від гріхів чревоугіддя.Я не актор і мені ніхто б не повірив, тому я відмовився і посунув назад в зал із нарами. Моя спина ловила на собі здивовані погляди новобранців, у яких читалося:

- Він був так близько. Ідіот.

Я не ідіот. Просто в мене є легка залежність фізіологічних процесів від психологічного стану.Рідко хто з вас хоче в туалет в момент, коли дивиться кіно в кінотеатрі. І мені настільки реально висвітлився цей фільм з Хасаном, що підсвідомість дала відбій попередній команді.Але пояснювати предмет своєї залежності різношерстному колу новобранців було справою, як мінімум, невдячною і я не став цього робити. Хоча був переконаний, що та сама підсвідомість з такою ж легкістю, як відмінила, може цей наказ дати знову. І в самий несприятливий момент. Але цього я також пояснювати бритоголовим колегам не збирався. Я ліг на випадково звільнені кимось нари і почав роздивлятися на стелі темну плямку. Миттєвий аналіз даного малюнку говорив про те, що хтось харкнув на стіну, і слина там засохла, розм”якшуючи вапно, і творячи з ним гіпсоподібну липку масу, мальовничо звисала вниз , почуваючи себе в ролі сталагміта в печері Шоранш на півдні Франції. Поки я розмислював над походженням дивної плями, яка неочікувано і агресивно з”явилася в моєму житті, в казарму влетів жовтовусий прапор, тримаючи за вухо піжона, який пробивався без черги:

- Строіцца!

Всі присутні , як отара відібраних баранів з хворбою Менцгеймера , створили щось дивне на кшталт строю.За той час, що ми вошкалися –ворог міг встигнути захопити всю країну, і пройти по Красній площі з переможним парадом.

- Строіцца, нах!Бистрєє, блядунчікі!

Коли всі були на ногах, - прапор звернувся до нас:

- Ета мрась,каторую я дєржу в руке, нах – він кивнув на піжона, який стояв на носках, скорчений від болю в вусі,- насрала на плацу, нах!

- Я нє дабєжал да кустов, ані нє пустілі, - м”явкав в своє оправдання піжон, тикаючи в нашу безформову масу людей чорним нігтем.

- Срать нада в параше, нах, ти понял?А на плацу нада хадіть , бля нах і марширавать, нах, ти понял?

- Да понял,- мекнув піжон.

- Атставіть «да» - ти понял , нахм бля?

- Так точно, понял.

- Щас , за то, что ваш сопрізивнік іспортіл плац – ви всє ідьотє єво мить,нах.Штоб блєстєл , нах, как йолка, йопті нахм.

Ніхто не уявляв, як має блистіти ялинка, але перепитувати не стали, щоб не заставили мити ялинку, аби вона блистіла , як плац. Це було набагато загадковіше .В одну секунду ми стали акторами театру абсурду .Хтось один наклав купу, а всі мають за це відповідати..

- Равняйсь, смііірна,- не чекаючи виконання наказу прапор виганяв всіх на двір.

-Бєгоооом, мрш! – всі пострибали, як крілики, яких перший раз в житті випустили з клітки просмердітися на траву, поки господар почистить їхню засрану квартиру . Ніхто не наважився супротивитися несправедливості, всі , ніби, переповнені бажанням помити планету від чужих какашок, з отупілими лицями висипали на плац.Сам піжон, серлива гадина, возсідала біля входу в казарму і мала спостерігати за процесом натирання центральної площі воєнкомату.

- Вот бєть, казьов. Вучше би єво запустілі в павашу, чєм щас тута деймо чужоє вилізивать,- почувся недалеко невдоволений вокал Хасана.

- Равняйсь, на пєрвий-втарой ращітайсь!- на цей раз нами вже командував туберкульозного виду шмарок, подібний тому, який висить у вас із носа в холодний листопадовий ранок, і заважає жити, заставляючи шморгати носом, щоб сховати його на якісь пару секунд назад у піддувало.

Ми порахувалися, і перші пішли зліва – направо, а другі – їм назустріч.Великий тактик, харкнувши собі на ногу смачним кізяком, був гордий, що розвернув таку масштабну операцію на території воєнкомата, де останній раз військові дії були в момент, коли п»яні будівельники, які крили дах били водія бетономішалки, який залив бетоном їхню роздівалку.Плац був розміром з тенісний корт, а нас в сумі було чоловік п”ятдесят.Кожен з нас мав в руці маленьку шматку, якою і мав витирати асфальт.

- Тщатєльнєє трьом, тщатєльнєє!- кричав шмарок смішним пісклявим вокалом, який зривався на фальцет, після чого він чіхрав рукою яйця і задоволено позіхав.

Всі новобранці стояли рачки на асфальті і ретельно з виглядом висококваліфікованих спеціалістів по натиранню асфальта власними слюнями – слинили хустинки і розтирали об землю свої ферменти.

Можна було ще довго розписувати цю історію в деталях, але , думаю, ті з читачів, що в даний момент в одній руці мають бутер з ікрою,а в іншій – чашечку амерікани, відмовились би від них до кінця свого життя. Закінчилася історія досить мирно.Силою сотні сильних молодих рук какашка була успішно ліквідована з лиця землі, і ніхто, особливо не постраждав, бо закінчувався день і близився час нашої відправки – у войска.

Моя свідомість проки нулася вже в вагоні від усвідомлення того -скільки живих істот і в яких позах, може транспортувати цей вагон. Люди були переплетені шиями, руками, ногами, мішками, носками, штанами, і , вибачте , соплями. Якось та тема з ікрою засіла в голову, так шо на останньому зупинюся зовсім крапельку: у вагоні був страшенний дубак, останній раз пічка в ньому працювала, як хоронили Сталіна.Весь інший час вона служила експонатом в музеї найдебільніших людських винаходів, і займала , разом із системою своїх непрацюючих труб 70 процентів об”єму вагона.Народ грівся, як тільки міг. Шмарки лилися , капали і лізли з носів в усіх неймовірних напрямах і ракурсах.Це була елементарна захисна реакція організму і через дві години – всі триста чоловік, якими натрамбували цей катафалк, шморгала , пчихала і кашляла так, що поїзд підскакував , як щур на батуті.Чому щур?Тому, що цей поїзд до того всього ще й смердів.Всі салаги почали діставати із мішків то, що вціліло після воєнкомата.Молоді шлунки були в стані перетерти і камінь але деякі з напитків , представлені для загальної дегустації були настільки вишукані, що половина з дегустаторів – відправилася по тамбурах ригати.Капітан Скворцов, який мав за нами наглядати і тримати військову дисципліну, відкрив сезон першим.Ми його побачили вже на пероні станції Вишній Волочок наступного ранку. Він стояв зелений і голосно ікав, запиваючи ікавку пивом.

-Строітса,- скомандував він, і ікнув так сильно, що з рота вилізла велика пивна булька.

- Ра-ік-щітайсь, -ще раз ікнувши скомандував він, і всі ті, що лишилися в живих, почали рахуватися.

За нашими спинами почав рухатися поїзд. Ми дорахувалися до сорок третього. На вокзалі Петрозаводська нас сідало сорок п”ять.Решта їхала до Москви.Цифра не сходилася і голова Скворцова, не хотала приймати цю інформацію, як факт. Ми рахувалися разів десять. Але на сорок третьому бійці – люди вперто закінчувалися.Габаритні червоні вогники поїзда як раз зникли за поворотом, коли той з новобранців, на якому закінчувався відлік – відкрив рот і сказав:

- Ми їх в поєздє забилі.

- Атставіть забилі? Кто забил?- в паніці розбризкуючи піну від пива по пероні, крикнув Скворцов.

- Ви забилі, таваріщ капітан,- добавив Сорок третій.

- Убью, казлов,- з таким войовничим настроєм, Скворцов побіг у приміщення вокзалу.

- Как астанавіть поєзд?- долинув зсередини його неспокійний дискант, який зривався на фальцет, подібний до Вітаса.

- Слєдующая станция – Бологоє, єдьтє туда, там встрєтітє.Поєзд пассажирскій, на таксі дагонітє,- відповів йому хтось, хто знав.

Скворцов вибіг на двір і з розгону влетів в машину таксі, забувши про незамітну маленьку армію, яка займала весь перон Вишнього Волочка.Він висунув голову з машини, і скомандував:

- Занять пазіциї на вакзалє. Старший -ти, - він тикнув пальцем в самого здорового з нас . Нє піть, нє дуріть, нє хуліганіть.Мєсних нє трогать. Буду чєрєз час.

З цими словами таксист рванув з місця , а ми залишилися перед величезною спокусою закінчити свою службу прямо зараз.

2

Перші дні войска довгі, як полярні зими. Таке враження, шо зранку тобі було вісімнадцять, а вечером – вже за сороковнік.Нас ретельно готували до прийняття присяги, і ми годинами топали по плацу і чеканили стройовий крок.Після обіду всіх вистроїли в шеренгу і капітан Скворцов спитав:

- Кто єсть із музикантов?

Почути шось такого в перші дні дурдома, коли в умі вже підшуковуєш місце на стелі, щоб прив”язати шнурівочку і змастивши її милом повіситися , було м”яко кажучи шоком.

- Я , - несподівано для самого себе голосно гавкнув я , що аж закашлявся.

- Вийті із строя,- Скворцов недовірливо подивився на мене, бо побритий під нульку і дико затягнутий ременем – я більше нагадував мітька, ніж музиканта, хоча слабо уявляю, як виглядають мітьки.

- Да ти , скарєє мітьок, чєм музикант, - Мене від тих слів трясонуло, і я подумав зненацька, що Нострадамус, то мій далекий родич.-Чєм дакажеш?- Скворцов продовжував свій тест на професійну придатність.

- Магу сиграть на піаніно,- несміливо відповів я.

- На раялє каждий дурак сможет.А на трубє дуєш?

- Єслі Родінє надо, то дуну.

- А пєть магьош с ансамблєм?

- Да пєл вродє на гражданкє. Смагу , таваріщ капітан.

Скворцов забрав мене і ми довго йшли лабіринтами чоловічого монастиря, на території якого в п”ятдесятих роках побудували Школу Молодших Авіаційних Спеціалістів.По дорозі Скворцов мовчав, видно було, що він мені абсолютно не довіряє, на його обличчі відображалися всі муки Христові. Він наперед переживав сцени, в яких його вбивають за то, що він затусував якогось прахадімца вокалістом в орденоносний ансамбль.Ми вперлися в каптьорку, з-за дверей якої долинали такі рідні моєму вухові звуки. Хтось пердів на тубі, хтось волав в мікрофон, хтось , ніби напильником, дер по струнах електрогітари. То була МУЗИКА, яку я аж ніяк не очікував почути в войску. Двері відкрилися і Скворцов представив мене:

- Баєц іграєт на трубє і прі надабнасті пайот.Іспитайтє і вєчєрам далажитє.

Він повернувся і щез не очікуючи на реакцію отупілої від какофонії звуків толпи, яка нещадно ламала музичні інструменти.Один, видно руководітєль, в окулярах з грубими, як дно трилітрової банки , лінзами підійшов і дав мені мікрофон.

- У нас послєзавтра канцерт, а вакаліст дємбєльнулся. Нада пару пєсєн разучіть, понял?

- А какіє іграєтє?

- Пака нікакіх. Вспамінаєм , бля, і чьо-та нє клєітса.

В тій часи суперпопулярною була пісня Статус Кво – Ін зе армі нав, яку я винахідливо пацанам і запропонував.

- Как раз пад прісягу, да рєбята?А штоб нікто нє дагадался – ми єйо на рускій пєрєвєдьом.Тіпа – Сєйчас ти в армії.

- О-ба-на – всі відкрили широко рот від такого легкого вирішення глобальної проблеми, що в зяючих дірках можна було роздивитися всі внутрішні органи.

Я пішов перекладати текст, а пацани здирали партії, перемотуючи пісню туди-сюди на магнітофоні. Через двадцять хвилин ми вже валили нічим не гірше за Статус Кво і під вікнами нашої каптьорки зібралася невелика купка наших перших фанів, які курили і плювали собі під ноги, вживаючись у роль героя нашого хіта.

Мене не будили вранці, я йшов на десяту на репетицію.

- Бєрєгі голос, -казав мені Скворцов, штоб нє абасрался на смотрє.

Я їв двійні порції, масла давали, чуть не по кілограму , щоб змазувалися голосові зв”язки. Подумки, я вже бачив себе руководітєльом того ансамбля аж до дємбєля, і спокійно засипав під крик днєвального: Рота Атбой!

Було перше травня 1987 року. Поприїжджали наші батьки, їх запустили на територію учєбки, і ми фрагментарно могли їх спостерігати в щілини в паркані, який відділяв наш плац від стадіону, на якому мав походити святковий концерт.Нас відвели в баню і вимили так, ніби завтра торги людьми і приїжджають перспективні покупці.До мене підбіг Скворцов і сказав: Бистра бєгі в музикалку, трубач забалєл – будєш іграть на парадє.

- Єсть ,- крикнув я і побіг, шкодуючи, що цього епізоду не зняв Георгій Данелія, бо то би був один з кращих його епізодів.

- Кузьма, бєрі тубу і пашлі строіцца, - руководітєль тикнув мені в руки трубу, розміром з Володимирський собор,і я одівши її собі на голову, як факіри замотуються пітонами, з підкошеними колінами покривав за основною масою оркестра. То аж ніяк не входило в мої плани, я мав тільки співати Статус Кво, а тут бляцка туба.Один плюс був в тій всій історії, що в туби всі ноти звучать однаково, приблизно як пердить бегемот. І якщо вміло дути, тобто старатися пердіти в долю зі всіма, то можна було запобігти позору. Ми стали в урочисту шеренгу, наш руководітєль роздав всім ноти, махнув рукою і ми пішли. У всіх ноти чомусь нормально трималися на спеціальних зажимах, прироблених до їх інструментів, а я свої тримав тією ж рукою , що і тиснув на клавіші. Ноти постійно падали мені на ніс і я наступав на ногу комусь збоку або бив тубою по голові когось з іншої сторони.На хера мені ноти – то питання іншого характеру. Я поняття не мав, як грати на цьому оргазмотворчому інструменті і з кожним подихом в мене темніло в очах. До кінця першого марша я зрозумів, що без нот буде не гірше, і непомітно кинув їх під ноги оркестру.Почався другий марш, і я зі всіх сил старався пердіти в першу долю з бубністом. Мене це починало забавляти. Я вдував життя в цю бронзову собаку від щирого українського серця і мої губи від приливу крові вже починали нагадувати губи корови.Маленький кларнетист, який йшов справа від мене, кривився, ніби з”їв тарілку гімна, бо жерло моєї труби впиралося йому просто в вухо. Я думаю він переживав перегрузки більші ніж 10 g і подумки відкладав гроші на операцію барабанної перетинки. Він, гад, як раз і розкаже через три години командиру роти, що я і туба – це речі несумісні. Але до розкриття шпіона було ще трохи часу і я святково задував в свій мундштук і згадував слова пісні, з якою мав вийти на сцену через годину.На щастя, ми пройшли останнє коло і зупинилися біля трибуни з начальством, бо я почував себе так, ніби здав відро крові для жертв Хіросіми.Губи тремтіли і були величиною з чебурек, який продавався по 15 копійок в кулінарії Новоєврейська.Дико хотілося пити і срати. В мене чомусь завжди вихід на сцену супроводжувався викидом негативної енергії.Я стояв в задньому ряді і зробивши крок назад, опинився в корчах. Все навколо майоріло прапорами і транспарантами, один з яких з надписом:”Пабєдім імпєріалізм” прикривав мій відхід. Не випускаючи тубу з рук, я зняв штани і наложив все нажите за останні пару днів на мурашник, який був під деревцем, ставлячи хрест на багаторічній праці його багатолюдної сім”ї.Використавши в якості рулончика паперу – лопух, я загнав собі в тіло пару будяків , в народі названих орденами - коли їх кидаєш – вони прилипають до одягу. В даний момент вони прилипли до одягу, але з внутрішнього боку штанів, і тим самим прикрасили моє і без того кольорове існування.Я вернувся в стрій, і руководітєль дав мені знак підійти до сцени. Ноги підкошувалися, і будяки, ніби живі організми , терлися об мою попу, заставляючи мене нею манірно виляти.Ми піднялися на поміст, група була в зборі. Ведучий – відставний майор об”являв наш виступ:

- На сценє ансамбль краснознамьонново авіационново палка, пад управлєниєм старшини Єфімова. Пєсня – Сєйчас ти в армії!Музика і слава народниє!

На трибунах зааплодували.Пацани почали грати відомі кожному акорди і я підійшов до мікрофона.Коли підійшов час вступати – я зрозумів, що зовсім не пам”ятаю того тексту , який в муках перекладав. Судорожні думки пронизували голову в різних напрямках, але потрібної не було на підхваті.Пацани другий раз заграли програш, бо після першого я не вступив,це виглядало так, ніби літак другий раз заходив на посадку після невдалої першої спроби, бо п”яний пілот не розрахував довжину полоси. Я був тим п”яним пілотом. Після туби в мене крутилася голова, і по венах бігла збагачена азотом кров, ніби в підводника під час кесонової хвороби. З рота точилася піна, в роті пересохло і хотілося плакати і , як не дивно,знову срати.П”яний то п”яний, але все ж таки пілот, я мусів посадити цей літак, і почав співати. Голосом середнім між Джо Коккером і Магомаєвим я проволав на собачій англійській мові перший куплет пісні, який звучав приблизно так:

- Бейбі кейшен ін зе форен ленд

- Анкл сем даз зе бест хі кен юр ін зе армі нау

- Оуоу юр ін зе армі. Нау.

Трибуни, як то не дивно сколихнулися і ревіли в екстазі. На скромній сцені армійського смотру грала справжня рок-група і співала по – англійськи актуальний супер хіт.Мене це підбадьорило і другий куплет я почав і закінчив тими ж словами, що і перший, але , думаю ніхто на цих трибунах навіть гадки про то не мав.Ми валили, як Роллінг Стоунз, забувши, що на нас кирзові чоботи і голубі погони. Забувши, що причухан в мене лисий, і не маючи підозри, що лисі причухани після мене рокери почнуть носити аж через десять років в далекому американському селі Сіеттл. Трибуни аплодували стоячи хвилин десять. Не аплодувала тільки трибуна з начальством, яка всією громадою робила зі Скворцова резинову бабу, трахаючи його у всі можливі отвори, за то що по його вині на смотрі прозвучала

Антикомуністична пропаганда у вигляді “Пєсні на вражеском англійском язикє”.Мене пообіцяли відправити на губу після прийняття присяги, а ансамбль урочисто закінчив своє існування. Всіх його членів розігнали з теплого місця по військових частинах бігати за літачками і лапати їх за хвости.Всі ці члени згадували мене незлим словом аж до останнього дня служби. Присяга мала відбутися цього ж дня о третій годині дня. Я побачився з мамою і татом. Вони виглядали в той моент так красиво, як ніколи. Можливо я скучив за ними, і нарешті побачив то, чого раніше не помічав.Наприклад то , що в мами з”явилися нові зморшки біля очей , а в тата нові сиві пасма щетини на бороді .Я не розказав їм перспектив мого найближчого майбутнього в армії .Вони похвалили мене за прекрасний виступ, не маючи поняття, чим він мені грозив.Я з”їв домашню котлетку, привезену мамою за півтори тисячі кілометрів в каструльці,старанно замотаній в рушничок, яким я витирався ще в школі, і нас відізвали до штабу.Мене здорово нудило. Губи тряслися , ніби в коня, якого на повному ходу шарпнули за вудила, і він , ржучи матюкав свого господаря.Перші хлопаки з автоматами в руках вже читали присягу з приготованої сержантами папки.Сержанти терпеливо водили пальцем по своєму примірнику, щоб не дай Господи, хтось із салаг не пропустив якогось магічного слова ,тим самим міняючи зміст священної писанини, і заставляли перечитувати, якщо були якісь помилки. Черга повільно підходила до мене, а я повільно відпливав.В очах потемніло, коров”ячі губи заніміли, ноги підкосилися і я з лязготом переможеного Дон Кіхота, впав на плац розбиваючи разом з муляжним автоматом всі ілюзії Радянської Армії.Очі відкрилися після того, як Скворцов бив мене по морді долонями і псикав водою з рота . Вода віддавала перегаром, який не проходив у Скворцова ніколи, і , видно, цей запах , виступаючи в ролі нашатиря привів мене до чуття. Мама плакала, тато сумно дивився на своє чадо, яке опозорило родину і не змогло навіть по людськи присягтися Батьківщині на вірність.Фотографії з присяги завжди були присутні у дємбєльських альбомах всіх мужиків, обведені рамочками, квіточками, якорочками і зірочками, підкреслюючи всю серйозність проробленого вчину.В мене такої фотографії НЕМА, як ,зрештою, і самого дємбєльського альбому. Замість неї в історії хвороби в нашому медпункті , перший раз в історії армії була написана фраза – “Упал в обморок, прінімая прісягу на вєрность Родінє”.

Мама з татом поїхали додому в розстроєних почуттях, а я лишився лежати в лазареті і чекати виконання вердикту, який мені присудили за вражу англійську пісню.З діагнозом “Вегетососудістая дістонія” в лазаретах лежала половина совєцкої армії. Ніхто і ніколи не міг оскаржити цей діагноз, так як цей недуг присутній і в усіх здорових людей, не то, що в худющих новобранців, яких здувало вітром під час вправ по стройовій підготовці, і їх довго визбирували , застрявших по корчах , сержанти.

Пройшло пару днів, причому так швидко, ніби чиясь рука перекинула листочки настільного календаря, або випадковий вітер з вікна недбало перебрав їх своїми сухими старечими пальцями.”Пролікувавши” ремонтними роботами , мене , здорового і повного сил відправили назад.В учебці все йшло своїм засраним чередом. Шоста ранку – рота падйом, сьома ранку –борщ на варених консервах в столовці, восьма – тринадцята заняття в школі , причому на кожному занятті ми розбирали одну і ту ж саму схему – на чому працює двигун Парапєлова . До сьогодні, хоч вбийте , не знаю – на чому працює та херня. Або то військова таємниця, або, якась сука вирвала сторінку, де то було написано.

Одного дебільного ранку нас підняв по тривозі п”яний в срачень Скворцов. Він вивів всю роту на плац . В трусах ми, двісті чоловік, виглядали так, ніби нас злапали німці і дали на вибір два варіанти: або розстріляти, або - в попу.Моросив приємний весняний дощик. Хто не знає , що таке дощик в третій годині ранку при плюс сім – хай попросить когось насцяти на нього і включити кондиціонер.Скворцов був черговим по частині, до речі після мого сольного виступу він ходив в наряд через день, а часом і пару днів підряд. Випив він немало, тому стояти ми зібралися довго. Капітан ходив перед нами по плацу, щось самовіддано розказував, і раптом сам стягнув з себе сорочку, потім штани і залишився в чоботах і трусняку.Ті ,що стояли ближче, казали, що тема розповіді була про рівність солдатів між собою, мол і рядовий і капітан з одного гімна лєпьошки.Поскакавши трохи по калюжах, він протверезів, здивувався своєму вигляду і загнав всіх назад. Спати вже не хотілося, свіжак відігнав сон надовго, і я невільно став свідком групового секса по-армєйски.Двісті ліжок якось дивно почали розгойдуватися. Майже одночасно, їх мешканці повернулися на бочок і запустили руки в середню” кишеню” своїх калісонів. Намацавши сопілку, поступальними рухами почали приводити її в робочий стан.Ліжка були не з готелів сітки Редіссон, тому я міг чути наростаючий зрадливий скрип.Початок акції був схожий на землетрус, але такий, що трусить виключно ліжками. Амплітуда коливань зловіщо зростала.Ліжка скрипіли щоразу сильніше і ніхто вже не приховував своєї участі в утворенні цунамі. Якщо би в цей момент в нашій казармі був Шнітке, він обов”язково видав би нагора ще один невмирущий твір під назвою “Танець військових сопілкарів”.Шнітке там не було, але там був я .Моє лице розтягнулося в широченній либі,коли в момент апогею скрипом ліжок можна було застрашити всю армію Наполеона.Одіяла натхненно піднімалися і опускалися, як Алиє Паруса. Повітря то тут то там пронизав запах поту, перемішаний з ароматом голландських сирних магазинчиків.Вся рота в дві руки шпарила на своїх тромбонах, бо на той момент сопілками цей інструмент, назвати було б принизливо.Процес був довгий, бо бійцям Радянської Армії в компот наливали БРОМ. Деякі люди стояли перед дилемою – продовжувати і відірвати, чи зупинитися і обломатися. Наша рота стала подібною на велику атлантичну регату, а скоріше на її модель в закритому приміщенні. Ліжка в ролі яхт нагиналися майже до самої підлоги, через борт черпаючи воду, чудом залишались на плаву, а тим більше з екіпажом, який, невідомо як, не випадав в океан. Кульмінація надійшла десь за п”ятнадцять хвилин, з різних боків почали долинати звуки, подібні на стогін вмираючих після бою. За хвилинки три-чотири вмерли всі. Військова білизна завжди добре накрохмалена.Так було, є, і буде. Бо так має бути.

Зранку, поприклеювавшись предметами свого нехитрого гардеробу до наволочок, простирадлів і одіял, в залежності від того – хто куди зробив свій фінальний переможний залп, солдати, під крики сержантів, на пів- року старших по службі і обурівших від своєї влади над лисими “духами”, бігли купою тупих коров в туалет мити свої причандала.Я ненавидів цю ранкову принизливу процедуру, коли ти ковиляєш у своїх калісонах до очка. І крутиш задом, щоби уникати ударів пряшкою засранців – сержантів, які стоять по обидва боки коридору і не пропускають можливості лишити тобі на сраці наколку у вигляді зірки з серпом і молотом.Величезний рязанський пацанчик, якого звали Сєрьога, не спішив, а повільненько замикав нашу процесію. Він мав два метри росту і кілограм сто двадцять ваги. Природа наділила його лицем без емоцій і дикою силою.Я розглядав два варіанти його походження: або мама зрадила його батькові з ведмедем, або батя його був ведмідь. Сержантік Ригачьов, якраз був в стані еуфорії і пиздякнув Сєрого по сраці своїм ременем.Долю секунди після необачного вчинку – Ригалов, як його любовно називали в кулуарах, зрозумів всю безвихідь своєї долі. На його обличчі швидесенько пробігли вісімнадцять з половиною років його недовгого хлопчачого життя.він, як кіт з голлівудських мультіків, був готовий вирити собі могилку і заритися, поставивши зверху скромний пам”ятник свого нікчемного буття.Сєрьога зупинився, почіхрав попу розчепіреною долонею, розміром з парасолю, повернувся до Ригалова і простягнув руку, яка скоріше нагадувала стрілу башенного крана:

- Ану-ка дай рємєшок!- абсолютно беземоційно, як пітон своїй жертві, запропонував він Ригачьову віддати шкіряний , придбаний за десятку з сержантсьої зарплати в дєда –дємбєля реномований атрибут.

- Да ти , чьо, ваєнний, ахрєнєл, што лі, с сєржантам разгаваріваєш, смірна!- не контролюючи свого козлиного голосу, ригалов підписав собі вирок. В роті стало тихо, як на Личаківському цвинтарі в понеділок зранку.Увага всіх була прикована до епіцентру подій, які розгорталися і мали перерости в щось дуже важливе – хтось мав заробити собі серйозне реноме, а хтось мав його позбутися. З енергією так завжди – звідкись витікає, а кудись має затікати. Ми любимо більше, коли затікає. В Ригалова було погане передчуття. Молодець. Воно його не обмануло.Рука Сєрьоги плавно під”їхала до руки Ригалова, яка в даному порівнянні виглядала, як ручка Бейбі-Борна, і , чомусь в цей момент хотілося дати йому соску, щоб він не заплакав.Величезна клешня рязанської животіни стиснула Ригалова за плече в області ключиці, наносячи йому масові тілесні ушкодження. Від звуку сухожилль, які тріскали , як сірнички, всій роті захотілося какати.Ригалов зіпрів, і почав смердіти, як скунц. Більше від страху, ніж від болі.Ремінь випав з руки і був підхоплений лівою стрілою гіганта, яка нічим не відрізнялася від правої.Сєрьога поплентався до свого ліжка, витягнув з-під одягу свій дермантиновий “духовський” ремічик і знов , недбало і повільно, приплівся до Ригалова, який, ніби , загіпнотизована жертва анаконди, чекав на свою участь.Одною ручилою він нагнув дядька головю майже до землі, творячи з його тільця дугу. Руки в Сєрьоги були майже такої ж довжини, як його ноги, тому Ригалов губами майже торкнувся своїх тапочок. Ніколи в житті він так граціозно не робив “місток”. Сєрьога, розмахнувся своїм дермантиновим ременем, яким можна було обмотати вагон електрички, і в – пів своєї дурної сили шльопнув Ригалова по сраці зіркою. Крику не було чути, бо мордою він був потужньо притиснутий до підлоги і надійно присосався до совкового кафелю губами, ніби резиновою штукою, якою пробивають запор в унітазах. Сєрьога розмахнувся, і , тримаючи свого наставника за шию , відвалив серйозний удар бляхою по сраці сержантіка, який стояв збоку і робив вигляд, що це йому сниться. Той скрикнув від болі, але більше від образи:

- Ти чьо, дурак, я ж нічьо!

Прекрасна фраза на мові дипломатів означала би приблизно таке:”Вважаюсвоїм обов”язком довести до вашого відома, що з нашого боку не було вчинено жодних дій, які ніяким чином не ущімляють Вашу Особисту Свободу”. Сєрий в дипломатії шарив слабо, і тому, не звертаючи уваги на фразу, яка розбилася, як хрущ, об лобове вікно автомобіля і лишила велику пляму приємного зеленого кольору, злапав третього сержанта за рукав, повернув його навколо своєї осі і дав йому нищівного копняка під сраку, від якого копчик в майбутньому почне виконувати роль відкривачки для пива.Тишина в казармі переостала в гул. Кожен з нас хотів бути на місці Сєрьоги, або хоча б стати його близьким другом, хоть би на три найближчі місяці учєбки. Сержанти розуміли, що їх опустили і треба було відновити свою владу тут же , в цю секунду. Інакше – вони будуть прати Сєрьогині калісони і намотувати портянки на обидві його тендітні ноги, які при необхідності могли замінити підпори для моста Патона.Двоє з них, підскочили до Монстра з різних сторін і були повалені, як трава сосною, яку спиляла пилка лісоруба, двома гігантськими кінцівками Рязанського Кінг Конга. Я, як майбутній стоматолог із впевненістю можу вам сказати, що в цих людей появилися серйозні проблеми з прикусом.Ригалову повезло більше, він не ліз битися до Сєрого, а тихенько відлежувався під стіною з новою,щойно придбаною, наколкою на сраці.Кожен з новобранців дивився на ту історію з-боку , як на зйомки фільма зі Стівеном Сігалом, який завжди стоїть на місці а навкруги нього літають , як мухи над кізяком, його обездолені жертви. Сєрий натягнув собі поверх величезних армійських трусів шкіряний ремінь, який щойно відібрав, і почіхрав себе в області слонячого хобота, який ,здибившись від притоку адреналіну, випирав під трусняком і просився назовні.Сигнал від хобота дойшов, нарешті, до голови і вона прийняла рішення відвести його сиканути.Сержанти ніколи в житті ще не були такі щасливі, від того, що хтось пішов відлити. Забагато уваги, сконцентрованої на їх скромних особах останнім часом, повернулося для них розбитими мордами і синяками на сраці в вигляді радянської символіки. Та історія ніколи не вийшла назовні, бо ніхто не був в цьому особливо зацікавлений. Сєрий не зловживав своєю силою, а сержанти, в свою чергу, намагалися не помічати його непомітну стодвадцятикілограмову фігурку при любих умовах.

Пройшов ще один дебільний день армії, я сидів в першому в житті караулі і чекав своєї черги йти на периметр.караул заключався в наступному: дванадцять чоловік по черзі мали ходити кругами навколо ржавої цистерн из якимось шітом, і тіпа її охороняти. Від кого? Воєнна таємниця. Ми того не знали і не задумувалися над цим наші начальники, які нас туда засилали. Перша группа заступила пів-години тому, так що в мене залишалося ще півтори для того, щоби помаятися якоюсь фігньою. Я дістав листок паперу і почав писати лист друзям в Польщу.Писав я по-польськи, звичайно, не маючи поняття, що видаю гіперважливу інформацію західним розвідкам, про то – де знаходиться наша грьобана вонюча учебка.Писав шось про музон, питався, як в них справи і чи в них армія така сама безголова, як наша. Лист вийшов на два листочки з зошита в клітинку, який в караулі служив за туалетний папір.Я склав їх в два рази і сховав в кишеню на грудях, де по уставу має бути військовий квиток, маму би його туда.

- Після караула куплю конверт і зашлю, - подумав я собі і пішов кимарнути.

В моїй групі, яка мала заступати був один крєндєль десь з Новгорода, якого звали Коля Путін.Не путати з Вовою Путіним, актуальним шефом держави на сході.Коля умудрявся так носити форму, ніби перед цим туда насрала корова. Штани висіли на ньому, ніби то були не його ноги і не його штани, і були вимащені всякою єрундою, що здавалося, чувак весь вільний час колупався в носі і всьо, що зміг дістати – витирав об них.Гімнастерка лежала на ньому , подібно до галіфе, а на ліктях рукави були протерті до дірок, ніби йому її видали не тиждень тому, а буремним літом сорок першого. Ремінь стягував талію так, що кишки були відрізані від зовнішнього світа, від шостої ранку, аж до команди «Атбой» - коли можна було його скинути. Очевидці стверджують, що часмо Коля спав одітий, щоби зекономити час на одягання. Коліна випирали, великими куполами,що крім самих колін туди можна було б запихнути ще з два лотки яєць. Пілотка найменшого розміру закривала його мініатюрну голову таким чином, що виглядувала тільки борода, а якщо він умудрявся завішати її на вуха, то з-під неї виднілися дві мутні бульки, які грали роль очей, ніс, форми піськи, в якому . власне, колупався наш добродій, і рот, який творець попутав зі сракою і пришив його на голову , замість на властиве місце. З тої напів-розкритої під час всього його мізерного існування , карієсної зливної ями, тирчали, як в акули, три ряди чорнезних кривих зубів, половина яких служила могильними каменями, на яких були вигравійовані дати їх смерті.Шизофренічна посмішка завжди прикрашала його лице, і коли він збирався щось сказати – спочатку дуже смерділо, а потім на гімнастерку падали всякі відходи виробництва, які позастрявали там, ще задовго до призива. Брився Коля станком, Але виглядав так, ніби він то робив сокирою. Він натягував шинель з муками, ніби хотів залізти їй в рукав. Мене передьоргувало від самої думки про то, що йому видадуть автомат і я буду десь поряд лазити в темноті з цим дебілом.Його взяли в армію по помилці, попутавши якісь папери в воєнкоматі. Але Коля не мав

Тоді настрою розмовляти і загримів у війська з лінзами, в які можна роздивлятися процесс ділення клітини.Одягнувши свої окуляри, він став в коридорі, і чекав команди на вихід. А може то я думав, що він чекав команди. Він стояв, бо йому всталося. Автомат Коля тримав, направивши дуло на людей, які пили за столом чай.Вони були спокійні, бо сиділи до нього спинами.Я одягнувся і разводящій – чувак, який розводив нас по точках, щось промямлив під ніс і ми вийшли в слизьку і мокру підмосковну ніч, яка лизнула своїм коров»ячим язиком по всьому тілу, залізши навіть під одяг.Хвилин 15 ми топтали болото в напрямі тої ржавої сучари, навколо якої треба було дві години лазити в надії, що хтось буде на неї нападати.Двох пацанів залишили на перших воротах, які відкривали до неї в»їзд з заходу.Ці ворота були на замку з часів, коли Штраус писав свої кращі твори. Двох хлопців залишили біля вишки, на яку їм треба було залізти . Ми були третьою парою і нас залишили біля східних воріт, через які можна було вийти на пастівник. Вдень на ньому паслося з три десятки смішних рудих корівок з сусіднього села.

- Коля, ходім вмєстє, понял,- застовблюючи власну безпеку властним тоном сказав я йому.

- Вмєстє нєльзя – я хажу влєва, а ти - вправа, - противним гугнявим тоном відповіла мені куряча какашка , зловіщо блискаючи своїми діоптріями в темноті. Мені відразу пригадалися всі фільми Брайана Клеменса, які йшли по двадцять хилин, а три тижні потім був понос після кожного різкого звуку.

- Коля, бля, ходім вмєстє, поняла, ти дура хєрова!?

У відповідь він потопав своїми свинячими копитцями в протилежному напрямку, ігноруючи мої судорожні спроби врятувати своє і його сране, життя.Темнота ковтнула недороблену купу мусора і зімкнулася за нею, ніби шторка в районному театрі після вистави про передових колгоспників.Було чути тільки чавкання його кирзаків по болоті, а потім стихли і вони. Через поле було видно участок залізниці – Ленінград –Москва, по якій за пару хвилин мав промчати швидкий поїзд ЕР-200. Я любив дивитися на нього в темноті. Він завжди, чомусь наближав мене до дому, маючи якусь магічну силу, якої мені в той момент бракувало Подумки я сидів в його кабіні і нажимав на ручки, вдивляючись в драбину шпал, яка налітала на мене з шаленою швидкістю і пірнала вниз під електровоз. Він появився із-за лісу чітко в 2.12.До нього було з два кілометри і звук запізнювався на пару секунд від зображення.Довга сосиска з освітленими вікнами з загостреним носом і хвостом промчала видимий мені участок шляху і зникла за поворотом.Я любив промотувати потім в пам”яті ці двадцять секунд, які я міг його спостерігати і смакувати нові і нові дрібнички, які випливали в уяві. Часом здавалося , що у вікні тамбуру я роздивився лице якогось штампа, який докурював стрільнуту в провідника папіроску, і шкірився в темноту, тільки йому зрозумілою посмішкою. А часом я був певний, що бачив – як на верхній поличці товклися двоє молодих людей натягуючи на себе неслухняне вогке покривало, яке зісковзувало з них і падало на старого професора, який мучився і не міг заснути на нижньому поверсі від бушуючих нагорі емоцій.

- Стой кто ідіот! – розлетілося в повітрі ехом, змішаним з залізним шурхотом коліс поїзда, і розбило політ моїх фантазій, як яйце, що вислизгує з руки куховарки, і залишає наглий слід на її махрових заях-тапочках.

- Ідіот , кто! Стой нах! – фраза була , явно, авторства Колі – я в тому не сумнівався.

Питання, задане хворим на голову і всі інші причандали його збудованого тіла, було дізнавчого характеру, типу – хто тут ідіот? При умові - якщо це було питання. Якщо це погроза – то , - значить хтось дав йому зрозуміти, що він – ідіот, а Коля не сильно з цим згоджувався. Поки я пропотів у пошуках третьої версії закодованої теми – Коля лежав в калюжі болота і вів переговори з кущами, які зловіщо похитувалися, і махали на нього своїми руками – гілками, які в темноті реально заставляли підніматися в живіт два круглі шаріки , які в ранньому дитинстві з нього опускаються в спеціально прироблений внизу мішечок.

- Стой, стрєлять буду, блять, сказал тєбє же я,- хаотично складаючи в голові слова , воїн – довбограй намагався паралельно в темноті розібратися з перезарядним механізмом карабіна Симонова, розмазуючи соплі по дулі гвинтівки і картаючи себе подумки, бо коли капітан Скворцов розказував – як розібрати і зібрати карабін, а також – як – з нього стріляти – Коля під партою роздивлявся порнушні фотки, які йому прислав з Новгорода такий самий дебіл – брат.І тепер замість того, щоб мозок видав команду рукам – як перезарядити затвор – в очах пропливали картини, як якась середньої полоси російська гола жіночка з жадністю поїдає велику лампочко-подібну штукенцію, яка чуть не рве її рот і голову, і при цьому намагається подавати вигляд, що бензозаправочний пістолет в її горлі нереально її тішить.Нарешті задубілі руки , скоріше від страху , ніж від чогось іншого передьоргнули зловіщий механізм, Коля пчихнув, перднув і кашлянув одночасно, потягнув за спуск і скорострільний карабін Симонова харкнув вогнем в сторону корчів, бездушно викидаючи туди кулю, розміром в костиль, яким прибивають рейку до шпалів, а Колю – прикладом фіганув об паркан з колючого дроту, до якого той був обернений сракою, якою , зрештою , він на ньому і завис. В кущах шось гепнуло, ніби з камаза, який віз помідори з Херсона випав п”яний шофер.Я, прошитий током жаху не міг зробити і кроку.Коля висів на паркані з колючим дротом сракою догори, а окулярами вниз. Вони запотіли і Миколі здвалося, що він на небесах. Тьмяне світло від ліхтаря, відбиваючись у матовій поверхні мокрого скла, створювало ефект хмар, у які він щойно влетів. Попа його зреагувала по – своєму.Ї й були далекі високопарні потяги Коліної голови і вона не чекала зустрічі з архангелом Михаїлом, а просто розслабилася і дала порцію гаряченького на гора. А так , як гора була зверху, то мармуляда всіма можливими шляхами шуганула по полечах до шиї. З усіх сторін почулися крики, і топіт солдатських копит. Завила сирена, і люди з фона ріками в руках спішили сюди зі всіх сторін. Я пересилив свій опорно-кістковий механізм і заставив його рухнутися в бік тіла, яке висіло на дротах. Підійшовши до нього майже впритул – підіспіло ще з троє солдатиків і ми в ужасі пробували стягнути ворошиловського стрілка з чіпких гачків загорожі.

- У нєво кров, бля – нах , - закричав один з рятувальників, який підхопив його ближче до коміра.

- Застрєлілся – дурбандос, - хриплим від страху голосом протягнув другий.

- Ну у нєво і крав яка ваняєт, коптить, - намагаючись роздивитись свою „окровавлену „ руку в світлі фона ріка резюмував перший.

Коля, опинившись в руках невідомих, яких йому неможливо було, та і не дуже хотілося роздивитися, чекав зустрічі з Богом.Зараз відкриється йому все те , що для людства закрите ореолом недосказаності і недослідженості. Зараз його відправлять – або в пекло, або в рай, або...

- В баню єво, митса! Абасралась, скатіна,- рикнув сержант, який був головним нашої групи і підіспів якраз на місце ЧП.

Коля , з ніжнєйшим виразом обличчя Дєда Мазая, який визбирував на затоплених острівцях зайчиків не хотів вертатися в реальність . Він мріяв, щоб його знову завішали на колючий дріт і пропали так само швидко , як і понабігли сюди.Струйки гарячої лави починали охолоджуватися і не давали вже такого явного ефекту відстороненості.

- Смірна! Шта случілась, байци, йопт? – з темноти, як з басейна після стрибка з семиметрової вишки, винирнула фігура прапорщика Барикіна.

- Путін застрєлілся!- Но промазал і усрался! – відповів сержантік.

- Путін, ка мнє! – скомандував Барикін.Бистра шагам!

Колю Путіна дружніми копняками підштовхнули до прапора на відстань, де вже рецептори бувалого вояки в стані були відчути атмосферні зміни:

- Стаять, Путін, ти чьо в самом дєлє абдєлался? – в недовірі Барикін скривився від ароматів , які накривали всю навколишню територію, як пари тяжкого азоту.

- Я єму сказал – кто ідіот – пару раз сказал, - прогугнив нарешті Микола, он дальше там ета ворочался, і я сказал – стрєлять буду – а он там дальше... і я вистрєліл.

- Куда, бля, вистрєліл, прідурок, нах, - Барикін в передчутті завтрашніх статевих актів, які завтра мали відбутися з його немолодим , вже, бінокльом, не особливо тішився, що заступив сьогодні черговим по частині.

- В нарушитєля, навєрна, Путін оскалився в дебільній посмішці , від якої. незалежно від військового чину всіх потягнуло на рвоту.

- Кто бил с нім вмєстє? – Плюючи слюною в темноту, рот Барикіна на світлі ліхтаря робив , ніби маленькі салютики.Я відчув, що мій бінокль, також, чекає не найкраща участь, зробив крок вперед.

- Я, таваріщ прапарщік, рядовой Кузьменко.

- Што відєл, расказивай, толька бистра, нах.

Я чуть не почав йому розказувати про двох студентів на верхній поличці купейного вагону, але зібрався з думками і видав фразу.

- Ми с Путіним пашлі в раз ниє сторани, слишу – он дай от команди, а патом вистрєл,я падбєжал, а он на заборє вісіт, і ваняєт уже.

Куда стріляла, дура стуєростава, - значення слова „стуєростава” так і не вдалося мені вияснити, але по тону, яким це було сказано, можна легко було здогадатися, що „Стуєростава” – набагато крутіше , ніж просто „Дура”.

- В кусти стрєлял, випускаючи бульки з рота прогугнив Коля Путін,- там гдє нарушитєль сідєл.

Бари кін зблід.Смертельних випадків в нашій частині 21924 не було з дня штурма Бастилії, він не хотів, щоб його чергування перекреслило політику миру, яку вела наша учєбка і весь радянський союз.Але в кущах, два метри за його спиною, по всій видимості і логіці подій – лежав труп. Слава Богу, і конструктору карабіна, якщо Путін його не вбив і труп втік. Тоді – він вже – не труп, а живий, і всьо пройде круто.Вистрєл в воздух – прєдупрєдітєльний – це можна, нарушитєль всрався і втік. Але якщо все навпаки – всрався Путін, а нарушитєль - труп, який не ходить і лежить мертвий в кущах?

Барикіна потягнуло срати. Наперекір силам природи – він витягнув сигарету – і сказав:

- Курі , Путін. Всє закурівайтє,- він простягнув пачку з папіросками, які моментально зникли зі звуком спагєтті, які дитина засосує в рот з тарілки.

Ми курили мовчки і , якось ніхто не хотів, щоби та папіроса докурилася коли-небудь до кінця. З кінцем папіроси вимальовувався інший кінець – такий конкретний і грубий, яким нас всіх мали відтарабанити в різних неспортивних позах.Коли бичок обпік Барикіну пальці – він миттєво прийшов до себе і знову перетворився у бравого бувалого вояку.

- За мной,- скомандував він голосом Чінгіз Хана і рванув в корчі, які розстріляв Коля п”ятнадцять хвилин тому.Розгрібаючи корчі своїми руками, які за все життя не зробили нічого корисного, крім як тибзити в армії одяг і продукти, він ламанувся, як лось, що втікав від великої охоти короля Стаха, аж можна було роздивитися в темноті 43 розмір, вибитий на підошвах його кирзаків .Ми повалили за ним, як кури, яким помахали мішком з сємочками.

- Фу – ти йопта, - байци ка мнє! – голосом, який пасував більше семикласнику, що переживає період поллюцій і ломки голоса - за цю коротку фразу його горлиця два рази дала крутєйшого „Пєтуха”.

- Карова, нах, убітая прямим пападанієм в область головново мозга, - ознаймив він діагноз і всі побачили бідну тварину, яка з дзюрою в голові, розміром в рубльову монету безглуздо закінчила своє існування на території нашого воєнного об”єкта. Далі події розгорталися з чіткою армійською логікою: Колю Путіна послали у відпуск додому – за чьоткоє нєсєніє караульной служби , дєйствія по уставу і мєткую пріцельную стрєльбу, прапор Барикін – дістав 100 рублів премії, які промандулив в той же вечір в офіцерській столовці, молячись, за такий неочікувано – офігевающо - успішний кінець. Нам всім сказали равняться на рядового Путіна, на що ми, звичайно , забили, бо у протилежному випадку – всій роті прийшлося би виглядати, як велика купа новгородського відбірного гімна.Сам Путін через місяць приїхав з дому – повторив свій уставний вчинок – і під час караулу застрілив ше одну корову того самого діда, а його самого загнав на сосну.Але цим разом – він поїхав на гауптвахту, де і, бідака, повісився на своєму ременику – недобре з головою було по серйозному. Мене, слава Господу, в ті страшні часи вже близько не було – почався етап ЛАФИ, але про це – з наступного абзацу!

Якби я знав про то,як пройдуть мої наступні півтора роки в армії – то попросився би зразу після школи.Але так як нострадамус в мені давно вже не мешкав – то все валило своїм в”ялим чередом.Обставини склалися так, що командування госпіталю,попросило командування моєї авіашколи, вибачте за матюк, командирувати мене кожні сто днів до них у відрядження.Мої командири з радістю б здихалися мене зовсім, але військовий радянський закон не передбачив місця для молодшого авіаційного спеціаліста серед персоналу госпіталя.І тому, будучи приписаним до своєї учебки – я раз на сто днів повертався до неї за новим відрядженням, а згодом – мені його привозили прямо туди, враховуючи постійно зростаючий професійний статус.перший день в госпіталі був абсолютно звичайним першим днем – я знайомився з околицями і персоналом. Моя теперішня хата являла собою витягнутий вздовж ріки Волги і відділений від неї примітивним військовим бтонним парканом, яким зазвичай в совку відгороджували вояків від цивільних людей.Територія госпіталю починалася ще на волі – будинком адміністрації – і бігати туди було за щастя, бо ти щоразу мусів проходити через КПП, а значить – дихав повітрям свободи. А ще на розі стояв магазин „Овощі и Фрукти”, в якому крім кабачкової ікри, з чорним двохсантиметровим осадом під металевою кришкою, і водки , яку бадяжили, видно тут же – в підвалі цього магазинчика – років сорок ні хера вже не завозили. Ікра кабачкова в армії – майж то саме , що на свободі – червона ікра. Люди по-різному підходили до поїдання цього делікатесу. Одні – мазали на хліб, другі – мокали в неї хліб, а треті – хлібом не заморочувалися, вони пили її прямо з банки і потім в незмінному вигляді віддавали її назад природі в госпітальних корчах. По корчах – по цій простій причині ходити було не варто .Ікра була дешева, а солдати ікру любили. По території три рази на день їздили рікші – два солдатики в тапочках і коричневих солдатських халатах з зеленими лацканами, незалежно від погодних умов таскали по території візочки з хаваніною . кухня була централізована, а розвозити треба було по відділеннях - розкиданих по всій території – двоповерхових будиночках. Для цієї теми вибирали як правило двох даунів, або тих, хто проштрафився. В другому випадку – той, хто проштрафився плівся з-заду , розглядючи хмари тьолочок, що прибігали помогти солдатикам скоротати в кущиках тягучу військову годину, а даун – з вилупленими від напруги очима і вздутими венами тягнув цю херь соло, тобто адзін.А біля відділення штрафнічок відпихав дауна плечиком робив два кроки під вікном начальника , кашляв, щоб на нього звернули увагу – начальник дивився – пробачав штрафнику , а дауну давав то, що по-англійськи називається красиво – pussy.

Table of Contents

Notices

Книга

Log