- Бенкет у чуму

- Бенкет у чуму

Бенкет у чуму

Бенкет у чуму

Олександр Пушкін<br /> Бенкет у чуму

Перекладач: М.Рильський

Уривок з Вільсонової трагедії

"The city of the plaque"1

Вулиця. Накритий стіл. За столом бенкетує<br /> декілька жінок та чоловіків.

Молодий чоловік

Шановний голово! я нагадаю<br /> Про того тут, кого ми добре знали,<br /> Чиї слівця, цікаві приповістки,<br /> Дотепні жарти, відповіді влучні,<br /> Ущипливі в поважності забавній,<br /> Бенкети наші сміхом приправляли<br /> І гнали морок, що чума безжальна,<br /> Негадано в гостину завітавши,<br /> На найясніші посила уми.<br /> Два дні тому, як вигадками тішив<br /> Він збори наші; тож не може буть,<br /> Щоб ми на цім гулянні безтурботнім<br /> Забули Джаксона! Його тут крісло<br /> Стоїть порожнє, ніби дожидає<br /> Веселуна — а він пішов уже<br /> У попідземні селища холодні...<br /> Ніколи красномовніший язик<br /> Не замовкав іще у домовині;<br /> Та ми тим часом живемо, і нам<br /> Нема чого смутитися. Дзвінкі<br /> Візьмемо кубки, в вигуках веселих<br /> Згадаймо Джаксона, немов між нами<br /> І досі він живий!..

Голова бенкету

Покинув перший<br /> Він коло наше, і тому в мовчанні<br /> Ми вип'єм в честь його.

Молодий чоловік

Хай буде так!

Усі п'ють мовчки.

Голова

Твій голос, дівчино, у рідних співах<br /> Дійшов межі довершеності. Пісню<br /> Зачни нам, Мері, дику і тужливу,<br /> Щоб потім ми в веселощі пірнули<br /> Ще запальніш, як той, хто в дивнім сні<br /> Був розлучився з нашою землею.

Мері

(співає)

Мирна праця, втіхи милі<br /> В краї нашому цвіли.<br /> Юрми люду щонеділі<br /> До церков побожно йшли;<br /> Наших діточок у школі<br /> Щебетали голоси,<br /> І з серпом блищала в полі<br /> Криця гострої коси.<br /> Та тепер — заперто школу,<br /> Обезлюділи церкви,<br /> Жито клониться додолу,<br /> Ліс мовчить, як неживий.<br /> На селі людей немає,<br /> Мов пожежа перейшла,—<br /> Тільки цвинтар всіх приймає<br /> До останнього житла.

Щохвилини мертвих носять,<br /> А моління ще живих<br /> Крізь ридання бога просять<br /> Упокоїть душі їх!<br /> Щохвилини інше тіло<br /> Похорону дожида,<br /> І збиваються могили,<br /> Наче в бурю череда!

Як судила доля рано<br /> Одцвісти моїй весні,<br /> Я молю тебе, коханий,<br /> Ти не суджений мені:<br /> Не цілуй у мертві губи,<br /> Не доторкуйся руки,—<br /> Проведи в могилу, любий,<br /> Вірну Дженні здалеки.

А тоді — покинь ці луки!<br /> І піди в далеку путь,<br /> Щоб душі безмежні муки<br /> Десь розвіять і забуть.<br /> А коли чума відхлине,<br /> Мій німий одвідай прах,<br /> А Едмонда не покине<br /> Дженні й там, у небесах!

Голова

За пісню цю спасибі, люба Мері,<br /> За пісню, повну смутку та скорботи!<br /> Колись чума, як бачиться, так само<br /> Одвідала поля й долини ваші,—<br /> І стогони та зойки розлягались<br /> На берегах потоків і струмків,<br /> Що в наші дні дзюркочуть супокійно<br /> У дикім раї вашої землі;<br /> Той чорний рік, коли в страшні покоси<br /> Лягли одважні, чисті, молоді,—<br /> Яку він пам'ять по собі лишив?<br /> Хіба що в простій пісні відгомони,<br /> Тужливі та приємні. Ні! ніщо<br /> Так не печалить нас серед бенкету,<br /> Як ніжний звук, відлунений в серцях!

Мері

О, я б воліла не співать ніколи<br /> Оподаль хати вбогої батьків!<br /> Батьки любили слухать юну Мері,<br /> І я тепер неначе наслухаю<br /> Саму себе в далекій бідній хаті...<br /> Мій голос був тоді солодший: він<br /> Був голосом невинності.

Л у ї з а

Не в моді<br /> Тепер такі пісні. Та й досі ще<br /> Є прості душі: їм сльоза жіноча<br /> Довірливі розчулює серця.<br /> Здається їй, що тут ніхто не встоїть<br /> Перед її плачем. Коли б же сміхом<br /> Хотіла взяти, то, мабуть, усе<br /> Сміялась би. Хвалив тут Вальсінгам<br /> Красунь північних,— ну, вона тепер<br /> І розстогналася. О, ненависна<br /> Шотландських кіс лукава жовтизна!

Голова

Стривайте-по: коліс я чую стук!

Іде віз, повний мерців. За погонича на ньому негр.

Луїза, бач, зомліла! А здавалось,—<br /> Тверде у неї серце, як у мужа.<br /> Жорстокий проти ніжного кволіший,<br /> І страх живе у пристрасній душі!<br /> Водою збризни, Мері! Так, їй краще!

Мері

Ганьби моєї та печалі сестро,<br /> Схились до мене.

Луїза

(приходячи до пам'яті)

Демон уявився<br /> Мені вві сні — весь чорний, білоокий,<br /> У свій візок мене він кликав. Там<br /> Лежали трупи й хрипло белькотали<br /> Незрозумілі і страшні слова...<br /> Скажіть мені: цей віз проїхав справді<br /> Чи тільки снився?

Молодий чоловік

Годі-бо, Луїзо,<br /> Розвеселись. Хоч вулиця вся наша —<br /> Німотний схов од смерті та одчаю,<br /> Безжурності та забуття притулок,<br /> Та, може, скрізь візок той проїздить,<br /> І ми його перепинять не смієм,—<br /> А щоб кінець покласти цій розмові<br /> Та втішити жіноцтво,— заспівай<br /> Нам, Вальсінгаме, не сумної пісні,<br /> Що від журби шотландської вродилась,<br /> А пісні, де панує буйний Вакх,<br /> Що виникла над келихом кипучим!

Голова

Того не вмію. Заспіваю гімн<br /> Чумі на честь. Я вчора склав його,<br /> Коли вночі додому повернувся.<br /> Уперше за життя мене охота<br /> Взяла до рим! То слухайте ж пильніш:<br /> Мій хриплий голос тут якраз пасує.

Голоси

Гімн в честь чуми! послухаймо його!<br /> Гімн в честь чуми! Чудесно! Bravo! bravo!

Голова

(співає)

Коли погрозлива зима,<br /> Як гордий вождь, веде сама<br /> На нас жорстокі та суворі<br /> Полки морозів і снігів,—<br /> Огні ми світимо бадьорі<br /> І бенкетуєм круг огнів.<br /> Цариця гнівная, Чума<br /> Тепер іде на нас сама,<br /> На жнитво важачи багате,<br /> І в наші вікна день за днем<br /> Могильна стукає лопата...<br /> Куди ж од неї ми втечем?<br /> Як од примхливої зими,<br /> Замкнемось, друзі, од Чуми!<br /> Креснім огню, чарки налиймо,<br /> Повиймо пристрастю уми<br /> І, шалу кинувшись в обійми,<br /> Прославмо царствіє Чуми.

Є дивні чари у бою,<br /> Страшної прірви на краю,<br /> В безмежнім, грізнім океані,<br /> В ревінні хвиль, в диханні тьми,<br /> І в аравійськім урагані,<br /> І в лютім подиху Чуми.<br /> Все, що загибеллю грозить,<br /> Для серця смертного таїть<br /> Незрозуміле чарування,<br /> Безсмертя, може, відчуття! —<br /> Щасливий той, хто в дні страждання<br /> Ним осолоджував життя.

Хвала ж тобі, Чумо, хвала!<br /> Нам не страшна могильна мла!<br /> Уже йдучи по смертних сходах,<br /> Підносим пінні кубки ми<br /> І діви-рози п'ємо подих,<br /> Хоч, може... сповнений Чуми!

Входить старий священик.

Священик

Безбожний спів, безбожні нечестивці!<br /> Бенкетами, розпусними піснями<br /> Глузуєте з німої тиші ви,<br /> Що всюди смерть посіяла похмура!<br /> На цвинтарі, під похоронний плач,<br /> Під голосіння ревно я молюся,—<br /> А ваші гульбища ці ненависні<br /> Тривожать супокій могил,— і землю<br /> Над мертвими тілами потрясають!<br /> Коли б жінок і стариків моління<br /> Загальної не освятили ями,—<br /> Сказав би я, що духи тут лукаві<br /> Безбожника вхопили грішну душу<br /> І в вічну темряву зо сміхом тягнуть.

Кілька голосів

Про пекло ловко він оповіда!<br /> Іди, старий! Тут не до тебе, діду!

Священик

Святою вас я заклинаю кров'ю<br /> Спасителя, розп'ятого за нас:<br /> Безбожну киньте гулянку, коли<br /> Ви хочете зустріть на небесах,<br /> Кого любили у житті земному.<br /> Розходьтесь по домах своїх!

Голова

Доми<br /> Смутні у нас — а юність прагне втіхи!

Священик

Це, Вальсінгаме, ти? Невже забув,<br /> Як на колінах — так іще недавно —<br /> Труп материн сльозами обливав<br /> І в муках бився на її могилі?<br /> Що ж, думаєш, вона тепер не плаче,<br /> Побачивши з небес, як син в розпусті<br /> Гріховній тоне, чувши голос твій,<br /> Що тут пісні вигукує скажені<br /> Серед плачів та співів молитовних?<br /> Іди ж за мною!

Голова

О, навіщо ти<br /> Прийшов мене тривожити? З тобою<br /> Я не піду. Мене сюди назавжди<br /> Одчай і муки міцно прикували,<br /> Свідомість непрощенного гріха,<br /> Жах порожнечі, що стрічаю я,<br /> У дім свій повернувшися змертвілий,—<br /> І цих розваг незнані солодощі,<br /> І кубка цього золота трутизна,<br /> І пестощі (хай бог мене простить) —<br /> Хоч грішної, та любої істоти.<br /> Тінь матері не викличе мене<br /> Відсіль. Запізно ти сюди прибув.<br /> Зусилля марні, хоч за них я вдячний...<br /> Іди ж, старик! Та хто з тобою піде,—<br /> Хай буде проклят нині і повік!

Голоси

Bravo, bravo! Достойний голова у нас!<br /> От так сказав! Геть, діду, геть іди!

Священик

Матільдин кличе дух тебе святий!

Голова

(встає)

Заприсягнись, піднявши в небеса<br /> Бліду, зів'ялу руку, залишить<br /> В труні ім'я, навіки заніміле!<br /> Коли б од неї, чистої, сховатись<br /> Я силу мав!.. Вона мене вважала<br /> За чесного, за гордого, і щастя<br /> В моїх обіймах знала неземне...<br /> Де я?.. о, благовіснице небесна!<br /> Тебе я бачу там, куди мій дух<br /> Уже повік не досягне...

Жіночий голос

Безумець:<br /> Йому ввижається померла жінка!

Священик

Ходім за мною...

Голова

Ні, мій отче,<br /> зглянься.<br /> Лиши мене!

Священик

Хай бог тебе спасе!<br /> Прощай, мій сину.

Виходить. Бенкет іде далі.<br /> Голова залишається, глибоко замислений.

1 Чумне місто (англ.).— Ред.

Table of Contents

Бенкет у чуму

Бенкет у чуму