КОЛЛIН ГУВЕР

ПОКИНЬ,

ЯКЩО КОХА Э Ш…

COLLEEN HOOVER

КОЛЛіН ГУВЕР

It Ends

Покинь,

with Us

якщо коха э ш…

Харків

2018

УДК 821.111(73)

ББК 84(7Спо)

Г93

Перекладено за виданням:

Hoover C. / It Ends with Us. Colleen Hoover. —

New York : Atria Books, Simon & Schuster, 2016. — 384 p.

Переклад з англійської Ірини Гнатковської

Дизайнер обкладинки Світлана Кривошей

Моєму батькові, який що було сили намагався не бути поганим.

І моїй матері, яка робила все можливе, аби ми не бачили його поганим.

Гувер К.

Г93 Покинь, якщо кохаєш... / Коллін Гувер ; пер. з англ.

І. Гнатковської. — Х. : Віват, 2018. — 352 с.

ISBN 978-966-942-514-0 (укр.)

ISBN 978-1-5011-1036-8 (англ.)

Яскравий і дещо мелодраматичний сюжет роману виявляється вдалою

ширмою, за якою поміщено міркування про актуальні суспільно-психо-логічні проблеми, одна з яких — насильство в сім’ї.

Головна героїня Лілі, прототипом якої частково постає сама авторка, втрачає тата й знову поринає в спогади про непросте дитинство. Будинок

її батьків, шанованих і пристойних громадян, ніколи не був затишним

сімейним гніздечком, адже Лілі з мамою жили в постійному напруженні

через агресивний характер тата. Нарешті дівчина готова ступити на влас-ний шлях і збудувати свою родину. Однак їй не вдасться знайти спокій, поки вона не здолає всіх тіней минулого й не наважиться розірвати зача-роване коло, сплетене з правди, страху, прощення, нерішучості й любові.

УДК 821.111(73)

ББК 84(7Спо)

© Colleen Hoover, 2016

ISBN 978-966-942-514-0 (укр.)

© ТОВ «Видавництво “Віват”», ви-

ISBN 978-1-5011-1036-8 (англ.)

дання українською мовою, 2018

ЧАСТИНА ПЕРША

РОЗДІЛ 1

Коли я сиджу на даху, звісивши одну ногу по цей, а другу —

по той бік карниза, та дивлюся з висоти дванадцятиповер-хового будинку на бостонські вулиці, не можу не думати про

самогубство.

Не про своє. Я достатньо сильно люблю своє життя й хо-чу дізнатися, що чекає на мене в майбутньому.

Мене більше цікавлять інші люди й те, як вони остаточно

вирішують покінчити з життям. Чи жалкують вони про це

якоїсь миті? Коли вони відпускають руки, чи виникає в них

хоч крихта жалю в той короткий момент вільного падіння, за секунду до того, як ударитися об землю? Яка саме думка

посідає їх, коли вони летять униз, наближаючись до землі?

Можливо, вони міркують: «От лайно. Це була погана ідея».

Так чи інакше. Я не знаю, про що вони думають.

А от я часто думаю про смерть. Особливо сьогодні. Адже

всього дванадцять годин тому я зачитала найепічнішу траур-ну промову, яку колись доводилось чути мешканцям міста

Плетора, штат Мен. Ну, можливо, вона була не найепічні-шою. Але її можна сміливо назвати найбільш провальною.

Враження від моєї промови залежатимуть від того, у кого ви

про неї запитаєте: у мене чи в моєї матері. Моя мати, найпев-ніше, не розмовлятиме зі мною цілий рік після сьогоднішнього дня.

Зрозумійте мене правильно. Просто моя промова була

недостатньо проникливою, щоб увійти в історію, як, наприк-лад, промова Брук Шилдс на похороні Майкла Джексона.

Або промова сестри Стіва Джобса. Або брата Пета Тіллмана.

Але моя промова була по-своєму епічною.

Спочатку я нервувала. Урешті-решт, це був похорон над-звичайного Ендрю Блума. Усіма обожнюваного мера мого

9

рідного міста Плетора, штат Мен. Власника найуспішнішої

Всесвіт за те, що цей момент порушено. Момент, коли

в усьому місті агенції нерухомості. Чоловіка всіма обожню-я хотіла обдумати все, що відбулося за останні кілька днів.

ваної Дженні Блум, надзвичайно шанованої асистентки

Я змирилась із вторгненням, але в мене було єдине прохан-вчителя в Плеторі. Та батька Лілі Блум — дивної дівчинки

ня до Всесвіту: я хотіла, щоб моїм непроханим гостем вияви-з неслухняним рудим волоссям, яка одного разу закохалась

лась жінка, а не чоловік. Якщо вже й миритися з това-у безхатька, чим жахливо осоромила свою сім’ю.

риством, то я б воліла, аби це була жінка.

До речі, це я. Я Лілі Блум, а Ендрю був моїм батьком.

Я достатньо сильна як на свій зріст, тому, напевно, зде-Виголосивши поминальну промову на батьковій могилі, більшого я зможу захистити себе. Але наразі мені занадто

я одразу ж повернулась до Бостона. Мені треба було підня-затишно, і тому я не дуже хочу залишатися на даху наодинці

тися на дах. Не подумайте, я не планувала вкоротити собі

з незнайомим чоловіком просто посеред ночі. Може, мені

віку. Я не планувала стрибати з даху. Просто хотіла поди-варто подбати про свою безпеку та піти звідси, але насправ-хати свіжим повітрям та побути на самоті. Адже, чорт за-ді я не хочу покидати це місце. Як я вже сказала… Мені

бирай, я не можу зробити цього у своїй квартирі, на третьо-тут затишно.

му поверсі. Річ у тім, що там немає можливості піднятися

Нарешті я звернула увагу на силует того, хто перехилив-на дах, а ще є сусідка, яка любить співати вголос.

ся через карниз. Як на зло, це хлопець. Попри те, що по-І ось я на даху. Не очікувала, що тут буде так прохолод-стать перехилена, я бачу, що він високий. Його широкі

но. Мені не зовсім затишно, але я вирішила залишитись

плечі не вписуються в його нинішній образ: стиснувши

тут. Звідси можна дивитись на зорі. Мертві татусі, надо-голову обома руками, хлопець на вигляд дуже вразливий.

кучливі сусіди та сумнівні поминальні промови не здають-Я помічаю, як важко він дихає. Глибоко вбирає повітря та, ся такими жахливими, коли нічне небо настільки ясне, що

наче із силою, виштовхує його з грудей.

ви в букваль ному розумінні відчуваєте велич Всесвіту.

Здається, він на межі зриву. Я вагаюся, чи варто загово-Дивлячись на небо, я усвідомлюю свою мізерність. Обож-рити з ним, чи повинен хлопець знати, що він тут не сам.

нюю це відчуття.

Але як делікатніше повідомити йому, що тут є я? Доки

Мені подобається нинішній вечір.

думала, як учинити, незнайомець розвернувся та ко`пнув

Ну… Дозвольте перефразувати так, щоб точніше описа-ногою один із садових стільців позаду себе.

ти свої почуття в минулому часі.

Я здригнулась: роздався жахливий скрегіт, коли стілець

Мені подобався вечір.

полетів покрівлею. Хлопець навіть не здогадувався, що він

Однак, на моє нещастя, двері, що правили за вихід на дах, тут не сам.

відчинилися під таким натиском, ніби це сходи виштовхну-Він далі бив по стільцю. Бив знову і знову. Та стілець

ли сюди людину. Двері зачинилися. Я почула швидкі кроки.

залишався неушкодженим під грубими ударами, хлопцеві

Навіть не підвела погляду. Хоч би хто це прийшов, малоймо-вдалося тільки відсунути його від себе.

вірно, що він помітить мене тут, поки я сиджу на поруччі

Поверхня стільця, мабуть, укрита стійким до морської

карниза, ліворуч від дверей. Вони зайшли так швидко. Я-бо

води полімером.

не винна, що вони вирішили, ніби тут більше нікого немає.

Одного разу я бачила, як мій тато врізався на автомобілі

Я тихенько зітхнула, заплющила очі та притулилася го-в садовий стіл із полімерним покриттям, стійким до мор-ловою до стіни з ліпниною позаду мене, проклинаючи

ської води. Він пошкодив бампер автомобіля, а на столі

10

11