Пісня життя (збірка)

Христина Алчевська

АЛЧЕВСЬКА ХРИСТИНА

Збірка "Пісня життя"

_____________________________________________

ДО ХЛЕБОРОБКИ

Коли б не наш народ убогий,

Що серцю вістку подає,

Коли б не ти, моя селянко,

І слово теплее твоє,

Я занедбала б милу ліру

І більш не стала вже співать:

У "друзів" стратила я віру,

Не хочу їх своїми звать,

Не хочу жити їх думками,

У клітці з золота гулять —

Бо краще думці з мужиками,

З тобою, сестро, розмовлять,

Ніж у "освічених" прохати

Розмов сердечних, не лихих,

Ніж сонце кликати й зітхати,

Кричать про нього до глухих;

І тільки згодом вже дізнатись,

Що ти надармо це робив,

Що міг борців не дожидатись

І серце в битві сам розбив!

* * *

ДО СОНЦЯ

До сонця тягнуться рослини

Й невільник з темної тюрми.

І тільки ти не йдеш до світла,

Народе, стогнучий в ярмі...

Прокинься, велетне байдужий,

І серцем неба дорівняй,

Ти будеш вільний, славний, дужий

І зашумиш, як рідний гай!

Твої пісні, пройняті сонцем,

У ясну далеч полетять,

Широкі й вільні, повні щастя,

В нових просторах забринять;

І весь палкий, золототканий

Із прірви сну і забуття

Ти встанеш, краю мій коханий,

До мрій і кращого життя!..

* * *

ГОЛОС ЖИТТЯ

І знову теплінь, як раніше,

І гріє сонце, й вітер спить,

І до життя любов'ю дише

Розкішний гай, що весь тремтить;

Далеко всі турботи світа,

Затихли пориви смутні,

Розкрилось серце для привіта,

Повстали думи у огні...

О, як востаннє листя сяє!

О, як шепоче осінь та...

Се — ніби юність промовляє,

Се — мрія серця золота:

"Живи! люби! кохай Вкраїну!

Поверне кращая доба...

В краю не буде смерті й тліну,

Не смерть міцна, а боротьба!"

* * *

НА ЧУЖИНІ

Шумують хвилі, сонце сяє,

І море радісно біжить

І гомонить... Чудовий краю,

В тобі б співати й вільно жить!

Синіють гори, хмари в'ються,

Шле усміх небо до землі,

А вітерці — в гіллі сміються,

І чайки тонуть в синій млі...

Се ти, країно, за якою

Тужила так душа моя,

З твоєю піснею палкою,

Що сонцем райдужним сія!

Се ти, се ти!.. Але чому

Я співи згадую колишні,

І ось при спомині цьому

Для мене в'януть квіти пишні,

Марніють барви ясні дня,

Рожеві хмари сутеніють,

І пісня смутку заміня

Усі думки, що в щасті мліють!

Се миле, вбоге і смутне

Життя я бачу України,

Вона привіт мені свій шле

В оці щасливії країни...

Туди, туди вернусь я знов,

Щоб з нею буть і там страждати,

Геть море, сонце і любов,

Я йду для неї працювати!..

* * *

СМЕРТЬ ЧАЙКИ

Упала чайка із блакиті,

І сіра курява землі

Запорошила білі крила...

А море тиша ніжна крила,

Й сіяло сонце в ясній млі...

Чом жити чайці не судилось?

В ній мрія красная цвіла...

В долині море гра сумнівів,

І барвам ніжних душ і співів

Немає місця серед зла.

Забудуть чайку полохливу

І юні сни, і рій пісень,

Вона, як зайва, умирає,

І там, де море вільне грає,

Повік сміятиметься день.

* * *

ЧОМУ

Я бачу, що весна цвіте,

Що розцвітають в полі квіти,

Ой чом же сонце золоте

Душі народа не засвітить?

Я бачу ясную блакить,

І сяйво неба, й море світла,

Ой чом же доля сих країн

І досі пишно не розквітла?

Я чую пісню солов'їв,

Цей спів надією пройнятий,

Ой чом же голос сих країв

Мовчить і досі, як заклятий?!

* * *

ЛЮБИ ЖИТТЯ

Люби життя: в нім є краса,

Хоч люди й журяться похилі,

Хоч горе бачать небеса

І тане мрія в небосхилі...

Люби життя за боротьбу,

Люби його у громі бурі,

Люби відродження добу

І хмари гніву, й роки хмурні!

Люби надії золоті,

І ясну ніжність вечорову,

Та пісню нені колискову,

І хати вбогі та прості,

І люд без сонця і знаття,

І край без радощів життя!

* * *