Сонце з-за хмар (збірка)

Христина Алчевська

АЛЧЕВСЬКА ХРИСТИНА

Збірка"Сонце з-за хмар"

_____________________________________________

МОЇ ДУМИ

Мої думи най будуть дощем по весні,

Теплим подихом щастя за горем...

Ген у далечі в'ються весняні пісні,

І витають, і ллються над морем!..

Мої співи най будять зорю і тепло

Там, де сонця нема і просвіти,

Щоб побільше троянд у тім полі росло,

Де не знають про щастя і квіти...

Мої пісні, як голуби білі, летять

У блакить недосяжного неба,

Їх не спинить ніщо, вони світлу бринять,

Тільки сонця їм ясного треба!..

* * *

ПІСНЯ Й ДЕНЬ

Не питай, чому складають

Люди силу тих пісень:

Їм здається, що з-за співів

Усміхнеться ясний день;

Що ласкаве сонце гляне

Тихо з пісні на братів,—

Тим-то й голосно лунає

Уночі поетів спів!..

А удень літа дзвіночком,

Вітерцем гуля в лісах

І, пройнятий ясним сонцем,

Десь сміється в небесах...

Бо як сонце в небі сяє —

Тепло й людям на землі,

І душа співця на волі

Порина в блискучій млі!

Він в ту мить не бачить ночі:

В царстві неба тьми нема,

І синів землі піснями

Він у небо підійма:

Їхній дух стає сильнішим,

Сонце сяє їм вгорі.

Чи то справді день, чи сниться

Тільки марево зорі!..

* * *

НІКОЛИ

Я знаю все і бачу смуток,

І бачу горе на землі,

І, може, душу положу

За рідний край, але нікому

Про це довіку не скажу

Ніколи в світі...

Без тих пісень — багато горя,

Без гірких сліз моїх — плачу,

Без мого жалю — дум сумних,

І тому я не заспіваю

Своєму краєві про них

Ніколи в світі...

* * *

ПІСНЯ НА ПОТАЛУ

Мені байдуже, як мене

Пектимуть в серці страшні муки —

Я все ж добуду в лірі згуки

І пісню всім віддам мою!..

Мені байдуже, як мене

За співи будуть розпинати:

Не кину, браття, я співати

І пісню всім віддам мою!..

Але ж і я — співець народу —

І бійтесь нищити мене:

Людськая помста не засне,

Як пісню ви мою вб'єте!

* * *

ХМАРНИЙ ВЕЧІР

Не питай, не питай, чому ніч без зірок

Тихо плаче до самого ранку,

Чому пісня весни вабить ніжно мене,

Хоч не йду в темінь саду я з ґанку.

Я весну ту люблю, та не світить мені

Зоря тиха блаженства й любові,

Моя доля — не та, не для мене в садку

Гарні квіти провадять розмови;

Моя доля смутна: усе бачити й жить,

Невимовно душею страждати...

Чому ж ніч, вічна ніч не укриє мене,

Не розстеле кругом свої шати?

Не питай, не питай, чому в царстві квіток

Чути шепіт і гірке зітхання:

В ньому смуток вита, бо не радісні ми,

Бо судилося людям страждання.

* * *

СОКІЛ

Ясний сокіл серед степу

На простори поглядає

І угору дужі крила

Гордо й весело здіймає:

"Гей ви, браття-соколята,

Прилетіть до мене, милі,

Ми полинемо на волю,

Де морські гуляють хвилі;

Ми з бурхливим чорним морем

Поєднаємося в полі,

Темні льохи розруйнуєм

І рабам здобудем волі!"

* * *

ВІЛЬНІ ХМАРИ

Летять рожеві й сині гарні хмари,

Летять у край, де теплінь і весна,

І ще в снігах ввижається їм сонце,

І північ їм не темна й не тісна.

Їх не гнітять зимовії кайдани,

Бо в них є шлях на волю золоту...

Постійте мить, візьміть мене на крила!

Візьміть з тюрми у далеч ясну ту!..

Візьміть в той край палку і юну душу,

В якій журба поволі рай зміня,

Хутчіш візьміть, щоб вічно на тих струнах

Бриніла в ній рожева пісня дня!

* * *

ПІСНЯ ЛІЛІЇ

Я — лілія біла... Мене в самоті

Думки обступають, мов квіти оті,

І плачуть... і місяця сяйво смутне

Кохає, й цілує, і пестить мене.

Я щастя не знала... Журливі пісні

Мене колисали у тихому сні,

І сльози блискучі, мов чистий алмаз,

По одній котилися з піснею враз.

Я ліс покохала... Він сумно мовчав,

Він тільки гру сонця удень помічав;

Тоді він хитався і щось шепотів,

А квітки блідої і знать не хотів...

І тому бліда я, і біла тим я...

Квіток обступа мене тиха сім'я,

А я все сумую та смерті все жду

І досі поради собі не знайду.

* * *

БІЛІ КРИЛА

Так давно не згучала бандура моя,

Так дрімалося думам сердечним!

Хоч і усміхи сонцеві слала земля

І привіт небесам безконечним...

Хочу жити я нині і вільно співать!

Не підрізуйте білії крила...

Може, й так їх понівечить, бідних, життя

І сокриє невчасна могила...

Хай пісні мої в'ються, як білі чайки,

Б'ються крильцями в темні віконця,

Бо над морем життя, де сумують думки,

Все мовчить, мов закляте, без сонця!

Мої ж пісні несуть промінь тих почувань,

Що повстали зі світла і з серця,

Без нудьги, без вагань, без ворожих завдань

І злоби войовничого герця...

Вони — меви сріблясті й летять в небосхил,

Вони — птахи журливого краю...

Не підстрелюйте їх, не ламайте їм крил,

Не руйнуйте мети їх і раю!..

* * *

ОСІННЯ ПІСНЯ

Дихання осені я чую в кожнім шумі,

Стрічаю запит скрізь: "Де щастя молоде?"

І чую, як в сльозах по стежці у задумі

Незримий хтось іде...

Химерні спогади, і скарги, і зітхання

Мене обхоплюють, затемнюють спокій,

І в далеч аж до хмар летять мої вагання

В непевності тяжкій....

Чи справді варто жить, боротись і сміятись,

Щоб подув холоду надії всі убив,

Щоб морем сліз колись по світу розіллятись

Над тим, що дух любив?..

Зайнявся полум'ям край неба сумовитий,

І ніч безрадісна на обрії зійшла...

Здається, дух життя, раніше гордовитий,

Схилила сила зла...

Чи варто ж жить було, щоб бачить ночі стрічу?

Чи варт боротися, щоб темряви діждать?

Чи стрінем сонце ми колись за тою ніччю,

Щоб жити, а не спать?!..

* * *

ПОСВЯТА А. КРИМСЬКОМУ

Мовчать сади і ніч, жалів таємних повні,

І свіжі подихи вриваються в вікно...

О, як горять в мені почуття невимовні,

Як серце журиться, як нудиться воно:

Ой чом не зоря я в небесному спокої,

Не квітка гарная в чудовому садку,

Не мрій мелодія у снах весни палкої,

Не ряска темная в дрімаючім ставку?

Не знала б я жалів і людського страждання,

Не відала б журби і поривів у рай,

Не бачила б ні зрад, ні зайвого вагання,

Ні в злім занепаді коханий, рідний край.

І вільна, як зоря, в небесних гарних шатах

Рожева та ясна на сході б розцвіла

Моя душа палка для волі й дум крилатих

І всіх із темряви б до сонця повела!

Ой чом же в вечір цей, такий чарівно-ніжний,

Спокою й сил в душі бажаних не росте

І світ думок нових, осяйний, білосніжний,

У казці тільки десь пишається й цвіте?

Троянди пишні сплять в садочку, що дрімає,

І тихо світяться у темряві зірки.

Надія згублена, і навіть сліз немає:

Квітками барвними не стануться думки.

* * *

КОБЗАРІ

Забуті, обдерті, в старенькій свитині

Сумними степами ідуть кобзарі;

Незрячі, вони про свободу співають

І сонце вітають на ранній зорі...

Під хатнім віконцем, в садочках вишневих,

І в панства лихого, на панськім дворі,

І в дощ, і зимою, заметені снігом,

Розшукують правду сіроми старі.

Шукають сліпії і бачать те світло,

А зрячі ще й досі його не знайшли,

Знущаються з пісні, їх кобзи розбили,

Їх думу і слово в полон узяли...

[Так чом же злих помста людськая не спалить,

Чом з неба не вб'є їх караючий грім?]

І сонце велике й прекрасне свободи

Чом зараз не зійде над краєм моїм?!..

* * *