Вишневий цвіт (збірка)

Христина Алчевська

АЛЧЕВСЬКА ХРИСТИНА

Збірка"Вишневий цвіт"

_____________________________________________

Я мріяла тихо про казку чудову,

Я ждала, що сонце мені засія.

Даремно! Не сонце заблисло, а сльози,

Укрилася хмарами юність моя...

О цвіте мій білий, що смутку діждався,

О милий спокою надій молодих!

Лютуючи, вихор з тебе насміявся,

Погрався тобою, пронісся й затих...

Коли б же без цвіту й життя вже зів'яло,

Коли б не тяглось воно далі, смутне...

Чи знов спалахнуло, весь край осіяло

І, вмить спалахнувши, спалило мене!..

* * *

О, розправ білосніжнії крила,

Моя думонько, ніжна й смутна!

Темна хмара наш обрій укрила,

І затьмарилась юна весна.

Ми так мало ще бачили світла,

Наша пісня, як май, молода...

Чи то ж доля для нас уже квітла?

Чи Вкраїну хто в світі згада?

О, розвийся, сердечне кохання,

До забутого краю цього —

Стільки муки в нім, горя, страждання,

Сяйва сонця ж... немає його!..

* * *

РУСАЛЧИНА ХАТКА

Біла хатонька в долині, у гаю дрімучім,

Під горою золотою, мов в ставку лискучім...

Хто живе в оцій манюні, двері одчиняє?

Хто барвінок біля неї любо поливає?..

Чи ото русалчин голос чути, як в озерці?

А чи то її на призьбі синєє відерце?..

В барвах осені сміється білая хатина,

Ніби десь на дні морському срібная хвилина;

Тихо сосни заглядають в золоту долину,

Гарну казку про русалку шепчуть без упину...

* * *

МОЛОДІ ПІСНІ

Молоді пісні — се весняний цвіт,

Подих вітру, зітхання безжурнії,

І розмова небес, тихий шепіт віт,

Пишний усміх і згуки бандурнії...

Молоді пісні — се погідний день,

Радість тиха квіток розцвітаючих!

Світ і зблід би, і згас без отих пісень,

Як без сонця, без зірок палаючих!!!

* * *

Шумить, шумить зелений гай,

Його цілує ясна днина;

Сльозами першої грози

Була омита ця хвилина...

То щастя юної душі:

В ній горе вихорем знялося

І прокотилось... а по нім

Все засіяло, розцвілося!..

* * *

ТЕБЕ НЕМА

Нема тебе — і світло дня зникає,

Згасає сонце золоте,

Журба гнітить, розради дух шукає,

І смуток в серцеві росте...

Нема тебе — і плаче ніч ласкава,

І з нею тихо плачу я,

І перли сліз горять у хвилях ставу,

І тихих верб задумалась сім'я...

Ти геть пішов — і по вишневім цвіті

Літає тихая жура,

А вколо трави шепчуть розмаїті,

Що мрія білая вмира...

* * *

В сяйві ранку золотого,

Вільна, з крилами пісень

Я лечу назустріч сонцю,

Де сіяє вічний день.

Глянь: троянди розцвітають

У палкій душі моїй,

Волю бачу я в природі,

Усміх, радість, силу в ній...

Ось мій рай... Спинися, мріє!

О, пожди єдину мить!

Дух людини най зогріє

Сонця теплінь і блакить...

З долу я звилась до неба,

Рабство бачила й журбу...

А душі — свободи треба!

Жаль ту душу молоду!..

Дай їй волі, знання й ширу,

І безодню глибини,

Льоту в небо необмежне,

Склич орлячі вільні сни!

Щоб простору золотого,

Сонця й тиші у лісах

Доня рідна — вільна дума —

Клекотала в небесах!..

* * *

ДО П.

Я знов живу і знов сміюся,

Бо ти ожив, бо ти воскрес...

І сонце теж до нас сміється,

Побідно сяючи з небес...

Забуто пишнії ідеї,

Недолі зникла темна мла,

Сміються радощі-камеї,

І щастя усміх посила!..

...І, розпустивши гарні коси,

Іде до нас весна думок,

І мрії яснії, мов роси,

Ведуть сподіванки в танок...

І розцвітають всюди квіти,

Сміються радощам своїм,

Сміються яблунь білі віти,

І ми всміхаємося їм...

* * *

Чарівна ніч, і сонних хвиль дрімота,

І тихих зорь розмова потайна,

І шепіт віт, і байрака зітхання,

А вколо думонька смутна:

"Нема чогось, нема просвітку думам,

Нема душі весняного тепла..."

І тому ніч літає з тихим сумом,

Хоч любий затишок вона уже знайшла.

Отак бува з душею, що не квітла:

Вона ще спить, і хмари сльози ллють,

А сни неясні й пориви до світла

Тривожать сон і згинуть не дають.

* * *

Любов моя — тиха... люблю тебе, краю...

Люблю твої думи, і співи, і сни,

І степ необмежний, і тугу безкраю,

І тихії сльози твоєї весни!..

Ще грози весняні далеко від тебе,

Хоч падають краплі з небес дощові,

Хоч темними хмарами вкрилося небо,

Хоч бурі чекають листочки нові...

Люблю тебе, краю, хоч ти і покірний,

Хоч ти не досяг ще нової доби,

І темну недолю, і смуток твій лірний,

І злиднів тумани без хвиль боротьби!..

* * *

В'ються чайки срібнокрилі,

Де синіє далечінь,

Море грає, плещуть хвилі,

І синіє височінь....

Скільки щастя і простору!

Скільки волі навкруги!

Як цілує млу прозору

Вітер, сповнений жаги!..

Сльози ж люду, сни безсилі

Все не йдуть із голови...

Море синє! дужі хвилі!

Чом не вільна я, як ви?!..

* * *

ДО ПОРТРЕТА

Сумовитий, зажурений, в темряві холодній,

Ніби осінню, він чує тихий жаль народний:

То не вітер, то не буря котиться так з поля,

То народ вкраїнський плаче, що умерла воля.

* * *

Тихе небо вечоріє,

Гаснуть смуги золоті,

Величаво місяць сходе

У безкраїй самоті...

І легенько в'ються хмари,

Наче спомин давніх літ,

Ходять ясних зорь отари,

Сторожать дрімоту віт;

Віти сплять, усе втихає,

В серці горе пропада,

І далеко завмирає

Пісня щастя молода...

* * *

Хмари! хмари весняні! і ясна блакить!

І зітхають, радіючи, груди...

Теплінь, мила і лагідна віє з ланів,

Ясне світло, відродження всюди!..

І хоч думка моя — ефемерна, як мить,

І хоч щастя трива лиш хвилину,

Хочу я, наче небо, сіяти і жить,

І життя бережу, як перлину...

Зі своїми ваганнями й морем страждань,

Зі сльозами і усміхом долі

Воно вільне й широке, безмежне, як степ,

І синіє, як марево волі!

Не вмістить його хвиль у тісні береги,

Не закрити від ясного сонця!

Стільки сили у нім і бажань навкруги,

Що не треба йому оборонця!

Переможе всю темінь відродження мить,

Всі ручаї зіллє вона в море...

Хай же сонце живе! хая ясніє блакить,

Хай сплітаються щастя і горе!

* * *

ОРАНКА

Я орала удень свій крутий переліг,

Але темно було, як вночі...

Розум мій із життям помиритись не міг,

Над усім завивали сичі...

Я посіяла слово, розумне й метке,

Уночі засвітила думки,

Але вік погасив оте світло палке,

А на полі зросли будяки...

* * *

Вечором тихим зими навісної

Мариться щастя, неначе вві сні...

Теплінь весняна і юні розмови,

Легкі хмаринки і гомін діброви,

Зорі далекі, ясні...

Серце просило тепла і кохання,

Прагнула мрія розквіту надій,

Тихо проходила юність безбурна,

Гинули мрії, і сила безжурна

Зникла в душі молодій...

Тиша зимова у ній оселилась...

Се — тільки сон, ота люба весна!..

Щастя — то квітка незнаного краю,

Мрія поета, хмариночок зграя,

Легка, химерна, ясна...

* * *

NOCTURNO

Спи, о думко співачки забута...

Тобі сумно, ти — зайва в цю мить:

Вся, щасливими снами окута,

Ніч весняна у пестощах спить...

Її вітер ласкав й голубить,

Зорь багацько для неї зійшло,

А тебе, моя думко, не любить,

Не ласкає, не гріє ніхто...

* * *

ВІДПОВІДЬ

Все життя віддала я людині одній,

А сама вже умерла навіки,

І в самотності тихій, у тиші сумній

Вже не збудиш ти серця-каліки!

Воно міцно заснуло і здавна вже спить,

Спить, у темряві сном домовини,

Більш не б'ється чуттям, не рида, не кричить,

Більш не віда журби самотини...

Воно надто химерним і чулим було,

Воно надто страждало й любило;

Його сонце навіки для нього зайшло,

І те сонце його ж і спалило!..

Ось послухай: як тихо... То — смерть навісна...

О, як страшно, як темно навколо!..

Ніби доля на світі й не квітла ясна,

Ніби зроду не мріяло чоло...

Тихо, тихо, бо серце знудьговане спить,

Сном жалоби, журбою вквітчавшись,

Воно долі благало, щоб долею жить,

Воно вмерло, її не дождавшись...

* * *

КАЛИНА Й ТОПОЛЯ

Калинонька схилилася до подруги-тополеньки,

Шепочеться, і горнеться, і просить ласки й доленьки,

А та, струнка, здіймається,

І сяє, і всміхається,

І сонце вже стріча!

І ось її голівоньку обняло ранку золото,

І вже цілує сонечко тремтячії уста...

І, вся від щастя мліюча,

Рожева й червоніюча,

Тополя день віта!..

А бідная калинонька стоїть, немов забутая,

У білому одягнута і млою ще окутая...

І слізоньки блискучії,

І квітоньки пахучії

Усе на ній тремтять...

"Чом пишно я вдягалася, чом щастя сподівалася,

Чом не мене — тополеньку кохає ясний день?

Чом інші всі — щасливії?!

Ой доленько зрадливая,

Нещасна тільки я!.."

Заплакала калинонька, і слізоньки алмазнії,

Мов зіроньки, скотилися у травоньки мовчазнії...

А сонце — вище стануло,

І срібна мла розтанула,

Розкрилися квітки...

Калина стрепенулася: це щастя пригорнулося,

Обійми сонця ясного калину обняли...

"Оце тобі, тополенько!

Зрадлива твоя доленька:

Щаслива тепер я!.."

Тополя вмить задумалась: нащо ж вона кохалася

І, щастю тому вірячи, до сонечка всміхалася?..

І з того часу гордая,

Струнка вона здіймається,

Не вірить й не кохається

І вище всіх росте!..

* * *

ВИШНІ

Осипані цвітом і мліючі вишні,

Всі білі, прекрасні в годину палку,

Задумані, юні, мрійливі і пишні

В моєму садку...

А ніччю ласкавою теплого літа,

Всі повні утоми і наче вві сні,

Самі стоїте ви, без білого цвіту,

Похилі, смутні!..

По цвіті душа моя сном огорнулась...

Як ви, зажурилась вона!...

Невже моя юність уже промайнула?..

Де ж ділась весна?!..

* * *

До П.

Ні, місяцю, не сяй! не збуджуй ясних мрій!

Мені вже не гаразд співати про квітки,

Бо в серці хтось хова жалів з-за мене рій

I на душі таїть ридаючі думки...

Ні, весно, не цвіти! не збуджуй поривань!

До щастя більш не клич химерную рабу:

Вже доста сліз чиїхсь, страждання і благань

В розкішну цю, палку, весняную добу...

Залиште, мрії й сни, мене на самоті!

То гріх — тоді кохать, як поруч хтось кона,

Як спів, палких надій і радощі оті

Так гірко відчува чиясь душа смутна...

Зів'януть слід би вам, троянди запашні!

Захмаритись в той час сіяючим зіркам!..

Інакше з горя вмре те серце по весні,

І вже не зацвісти тоді й моїм думкам!

* * *

ДО НЯНІ

Няню-голубко, коли б ти вернулася,

Певно, б уже не лишила мене...

Здавна вже щастя моє промайнулося,

Я посивіла, і чоло смутне

Думою тяжкою вже огорнулося...

Люблячи тсбе, колись я навчилася

Вірно і ніжно любити свій край,

Радісна й юна, нічим не смутилася,

Вірила в щастя, до сяючих зграй

Кращих надій свого віку хилилася...

Марно!.. Приборкано крилонька дужії,

З сміхом поламано душу мою,

Люди жорстокі, холодні й байдужі!

В полі лишили мене в завію...

Де ж ти, голубонько мила, коханая,

Чом не зогрієш ти серце смутне?

Чому не прийдеш як гостя бажаная

В небо з собою узяти мене?!..

* * *

НА САМОТІ

Мов пташки сіренькі, з моєї хатини

Дівчатка веселі кудись упорхнули

Й зоставили мене, охоплену смутком,

В журбі самотини...

Як тихо навколо... Ні одного звука...

Ні пісні далекої, любого слова,

Ні долі, ні світла, і в думах журливих

Сама тільки мука...

Самий тільки жаль невимовний за щастям,

Самі тільки спомини сонця палкого,

І туга безкрая, і тихії скарги

Життя молодого...

Ось дивиться пильно з кутків самотина,

І холодно, й сумно, і темно навколо,

І тихо схиляється смерті в обійми

Потомлене чоло...

* * *

І сонце не гріє, і вітер не спить,

Гойда мої думи і душу смутить,

Притулку шукає і в розпачі б'ється,

І з тихого щастя людського сміється...

І дух мій, як вітер осінній, пита:

Де сонце, де правда і долі мета?

Хто світло від зору людського ховає?

Чом дух мій даремно до сонця взиває?!

Ні світла, ні долі... Кругом все мовчить,

І думка не може утихнуть, спочить...

І мало їй місця, і мало простору,

І сліз, і одчаю, і неба для зору!..

* * *

ДО В. Б.

Нас повести в мій рай, рай моєї душі,

Увілляти у серце вам віру,

Вам, що прагнули бачить щасливим свій край

І зустріли недолю й зневіру;

Нас, півмертві, нещасні, самотні й смутні,

Що хотіли уздріть в променистім вогні

Наше слово палке незалежним,

Вас повести до щастя — ось мрія моя,

Що змагається з горем безмежним!..

Море темряви вколо лютує й гуде,

Буйний вітер літає свавільно...

Хто запевнить мене, що нас смерть усіх жде?

Я не вірю й не вірити — вільно!..

Я прозріла давно!.. І для вас, бачу я,

Ще за хмарами сонце не згасло,

Вже зібралась до купи народна сім'я,

Залунало відродження гасло!..

Що для сміливих духом змагання і мла?

Що всі блискавки темного неба?

Що до гніву нам хвиль, коли думка пала?!

Що до ночі, як сонця нам треба?!..

* * *

Далеко-далеко від рідного краю

Про нього я мрію у тиші смутній,

І спомини тихі колишнього раю,

Як сон, виринають в уяві моїй...

Ось наче в озерці між верб затонулий

З дитинства ще любий з терасами дім,

І сад весь замислений, наче поснулий,

І степ необмежний в мовчанню німім.

А там, десь у далечі, ген за рікою,

Між тихими скелями спів чабана,

І сонця згасання бліде за горою,

І сиза вечірня на обрії мла...

* * *

З ВЕСНЯНИХ НАСТРОЇВ

Кинь життям журитись марно

І забудь чуття оте,

Глянь, як ввечері палає

Верхогір'я золоте,

Як свавільно море грає

І до берега біжить,

Як бажає ніжна зоря

На блакиті неба жить!

Глянь, як лине з-понад моря

Вечорова тиха мла,

Як у скелях сон ласкае

Гордовитого орла;

Як зелений шум зникає

І бори соснові сплять,

Тільки зорі над землею

Про весну чудову снять!..

Заспокійся й ти душею

В чарах ночі і тепла,

Наче тиха та рожева

Вечорова ясна мла!..

Втихомирилася мева

І леліє гарні сни...

Тихо-тихо понад морем

Линуть пестощі весни..

* * *

КРИК ЧАЙКИ

Я не боюся ні грому, ні хмари —

Змалку я звикла до гнівних пісень:

Серця мого не злякають примари,

В темряві бурі не згубиться день...

Я —провозвісниця гніву безодні,

Білая чайка над морем сумним,

Думка, що збуджує сили народні,

Гасло, що променем сяє ясним!

Море розбурхане плеще і виє,

Кидає піною, рве береги,

Буря і блискавка спалить і змиє

Все, що піднятись не мало снаги...

Гей же, до мене, чайки, прилучайтесь,

Лучче не жити, а згинуть в бою.

Хутко зі мною над морем єднайтесь,

Міцно борітесь за долю свою!

* * *

Спить, повитая серпанком,

Україна в чарах ночі,

Смуток місяць зустрічає,

І про степ, і щастя волі

Тихо снять сумні тополі...

Стогнуть струни десь бандури,

Плачуть думи над рікою,

І минуле сниться тишком,

А думки і чоло хмуре

Вітерець ласкає нишком...

"Щастя прийде,— він говорить,—

Все прокинеться і встане,

Будуть люди в світлі жити,

Й сонце яснеє прогляне!"

Правду вітер той шепоче

І розважить зорі хоче...

Правду вітер той шепоче,

Правді вірять ясні зорі,

Віють легкії надії,

І в палких обіймах ночі

Серце плаче, серце мліє..

Ось і небо зчервоніло,

Згасла зірка над рікою,

Темінь журная розтала,

І, як небо заясніло,

Сонце ясне тихо встало!..

* * *