І поблизу — радянський сад

Василь Стус

І поблизу — радянський сад,

будова й роздуми в маруді

про довгу чергу самозрад.

Я кочегарю в халабуді.

Ставок тьмяніє, наче ніч,

розлита й вигускла до ртуті.

Так добираються до суті

душі? Доходять протиріч

із розумом? Ідуть на шпиль

тремкого молодого горя?

Як вечір душу розпросторив.

Як сяє антрацитний біль

із темряви. Немов відьмак —

не підведе од тебе й ока —

все стежить, стежить неборак

і припадково й ненароком.