І поблизу — радянський сад

 Василь Стус

 І поблизу — радянський сад,
 будова й роздуми в маруді
 про довгу чергу самозрад.
 Я кочегарю в халабуді.
 Ставок тьмяніє, наче ніч,
 розлита й вигускла до ртуті.
 Так добираються до суті
 душі? Доходять протиріч
 із розумом? Ідуть на шпиль
 тремкого молодого горя?
 Як вечір душу розпросторив.
 Як сяє антрацитний біль
 із темряви. Немов відьмак —
 не підведе од тебе й ока —
 все стежить, стежить неборак
 і припадково й ненароком.