Крізь сотні сумнівів я йду до тебе…

 Василь Стус

 Крізь сотні сумнівів я йду до тебе,
 добро і правдо віку. Через сто
 зневір. Моя душа, запрагла неба,
 в буремнім леті держить путь на стовп
 високого вогню, що осіянний
 одним твоїм бажанням. Аж туди,
 де не лягали ще людські сліди,
 з щовба на щовб, аж поза смертні грані
 людських дерзань, за чорну порожнечу,
 де вже нема ні щастя, ні біди.
 І врочить порив: не спиняйся, йди,
 То — шлях правдивий. Ти — його предтеча.