Мені зоря сіяла нині вранці…

 Василь Стус

 Мені зоря сіяла нині вранці,
 устромлена в вікно. І благодать —
 така ясна лягла мені на душу
 сумиренну, що я збагнув блаженно:
 ота зоря — то тільки скалок болю,
 що вічністю протятий, мов огнем.
 Ота зоря — вістунка твого шляху,
 хреста і долі — ніби вічна мати,
 вивищена до неба (від землі
 на відстань справедливості) прощає
 тобі хвилину розпачу, дає
 наснагу віри, що далекий всесвіт
 почув твій тьмяний клич, але озвався
 прихованим бажанням співчуття
 та іскрою високої незгоди:
 бо жити — то не є долання меж,
 а навикання і самособою — наповнення.
 Лиш мати — вміє жити,
 аби світитися, немов зоря.