Мов жертва щиростi — життя

 Василь Стус

 Мов жертва щиростi — життя,
 мов молодечих крил
 пружнавий трiск, як небуттям
 укрився суходiл.
 Ти ще на кiнчику пера
 возносишся увись.
 а вже пора? Давно пора.
 Спадаючи, молись.
 Як жертва щиростi, як кат
 оговтаних бажань,
 переминай за гранню грань,
 чекаючи розплат —
 за те, що марнував свiй вiк,
 надмiру неба праг,
 що був людинi чоловiк,
 i друг, i брат, i враг.
 I я найперше помолюсь
 I вдруге помолюсь
 I втретє помолюсь.
 I в смерть
 з землею порiднюсь.