Наснилося, з розлуки наверзлося...

 Василь Стус

 Наснилося, з розлуки наверзлося,
 з морозу склякло, з туги — аж лящить.
 Над Прип'яттю світання зайнялося —
 і син біжить, як горлом кров біжить.
 Мов равлики, спинаються намети,
 а мушля в безсоромності цноти
 ніяк не знайде барви для прикмети
 твоїх надсад, твоєї німоти.
 І шклиться неба висліпла полуда —
 Тверда труна живих, як живчик, барв.
 Бреде зоря — сновида і приблуда —
 Одержаний задурно щедрий дар.
 А човен побивається об здвиги
 Повсталих хвиль, твердих, немов стовпці.
 ...Підтале чорноводдя зелен-криги
 займається світанком на щоці.