Сто років як сконала Січ

 Василь Стус

 Сто років як сконала Січ.
 Сибір. І соловецькі келії.
 І глупа облягає ніч
 пекельний край і крик пекельний.
 
 Сто років мучених надій,
 і сподівань, і вір, і крові
 синів, що за любов тавровані,
 сто серць, як сто палахкотінь.
 
 Та виростають з личаків,
 із шаровар, з курної хати
 раби зростають до синів
 своєї України-матері.
 
 Ти вже не згинеш, ти двожилава,
 земля, рабована віками,
 і не скарать тебе душителям
 сибірами і соловками.
 
 Ти ще виболюєшся болем,
 ти ще роздерта на шматки,
 та вже, крута і непокірна,
 ти випросталася для волі,
 
 ти гнівом виросла. Тепер
 не матимеш од нього спокою,
 йому ж рости і рости, допоки
 не упадуть тюремні двері.
 
 І радісним буремним громом
 спадають з неба блискавиці,
 Тарасові провісні птиці —
 слова шугають над Дніпром.
 
 VI.1963