В мені уже народжується бог

Василь Стус

В мені уже народжується бог,

і напівпам'ятний, напівзабутий,

немов і не в мені, а скраю смерті,

куди живому зась — мій внук і прадід —

пережидає, заки я помру.

Я з ним удвох живу. Удвох існую,

коли нікого. I гримить біда,

мов канонада. Він опорятунок,

я ж білоусто мовлю: порятуй,

мій господи. Опорятуй на мить,

а далі я, оговтаний, врятую

себе самого сам. Самого — сам.

Він хоче поза мене вийти. Прагне

рятуючи донищити мене,

аби на протязі, на буряних вітрах

я вийшов сам із себе, наче шабля

виходить з піхов. Хоче вийти геть,

щоб згасла свічка болю. Щоби тьма

впокорення мене порятувала

інобуттям. Iножиттям. Найменням

уже невласним: ось він, той загал,

яким кермує той шалений бог,

котрий в мені воліє народитись

(а я ще тую свічку посвічу,

аби мені не смеркло передчасно,

просвітлої дороги свічка чорна —

неначе перемога крадькома).