За літописом Самовидця

 Василь Стус

 Украдене сонце зизить схарапудженим оком,
 мов кінь навіжений, що чує під серцем ножа.
 За хмарою хмари. За димом пожарищ — високо
 зоріє на пустку усмерть сполотніле божа.
 Стенаються в герці скажені сини України,
 той з ордами ходить, а той накликає Москву.
 Заллялися кров'ю всі очі пророчі. З руїни
 вже мати не встане — розкинула руки в рову.
 Найшли, налетіли, зом'яли, спалили,
 побрали з собою весь тонкоголосий ясир.
 Бодай ви пропали, синочки, бодай ви пропали,
 бо так не карав нас і лях-бусурмен-бузувір.
 І Тясмину тісно од трупу козацького й крові,
 і Буг почорнілий загачено тілом людським,
 бодай ви пропали, синочки, були б ви здорові,
 у пеклі запеклім, у райському раї страшнім.
 Паси з вас наріжуть, натягнуть на гузна вам палі
 і крові наточать — упийтесь кривавим вином.
 А де ж Україна? Все далі, все далі, все далі.
 Наш дуб предковічний убрався сухим порохном.
 Украдене сонце зизить схарапудженим оком,
 мов кінь навіжений, що чує під серцем метал.
 Куріє руїна, кривавим збігає потоком,
 а сонце татарське стожальне разить наповал.