Тарас Мельничук
 	Князь роси(вибрані поезії)

 	* * *

 	сутеніє вечір мій вогнем
 	і журавлем коло криниці
 	козацьке щастя під конем
 	а кінь мій білолиций
 	козацьке щастя під конем
 	а кінь цілує воду
 	напився блискавки з вогнем
 	націлувався крові з броду
 	козацьке серце під конем
 	а на коні сідельце
 	гасіть коня мого вогнем
 	стріляйте в серце
 	козацьке серце під конем
 	а на коні не хоче
 	відай оба ми коню вмрем
 	вже турок шаблю точе
  	* * *

 	тут Сагайдачний
 	в кожнім серці
 	                  плаче
 	пояничарились
 	козачі юнаки
 	й з дівочих чресел
 	                необачних
 	сипляться на діл
 	                потурнаки
 	так день
 	      так рік
 	      і так віки
 	і жовкне Шлях Муравський
 	йдуть печеніги
 	            в Печеніжин
 	          і голубі хозари
 	сховались
 	          за козацькими сльозами
 	          у ковил
 	і ждуть і ждуть
 	          нових могил
  	Стародавній сонет

 	Бджіл медоносних українські доли…
 	Ян Анджей Морштин(1619–1693)
 	Бджіл медоносних українські доли,
 	Й сама Вкраїна — вулик золотий…
 	Було, було… Та відгуло в світи
 	Й взяло з собою щільники медові.
 	І покриткою попідтинню доля
 	Пішла, розп'ята на штики й хрести.
 	Втіка з Сибіру Кармелюк Устим,
 	Але дарма — нема Вкраїни вдома.
 	Є прах. Є страх… З Софії капле кров,
 	Аж захлинулись Золоті ворота,
 	І жебраком йде до Москви Суботів,
 	А до галер прикований Дніпро
 	Везе своїх братів й сестер в неволю
 	Повз москалем зґвалтовану тополю.
  	* * *

 	живу син риби
 	у пропахлій
 	ароматом чорнобилю
 	                і чебреців
 	ріці
 	живу у ріці
 	до мене приходять
 	синьоокі бобри
 	щоб мене налякати
 	живу живу у ріці
 	на Поділлі Волині
 	Покутті
 	              раптом
 	              хтось мене взяв
 	                  на приціл:
 	                  не тікай
 	        все одно тебе спалимо
 	        щоб твій син не ходив
 	            як мікроб
 	            як рута —
 	             розкутий
  	* * *

 	І ось я на Україні,
 	Звісно, у сні…
 	Бджоли пасуться на полонині,
 	Заробляючи трудодні.
 	Небо лягло на Карпати,
 	Немов на підвалини світові…
 	Корови хрестяться
 	              на конюшину
 	І тут же вмирають —
 	живі.
  	* * *

 	болить мене доля
 	від дому до Дону
 	безсмертя болить
 	                  і сльоза
 	і грона соборів
 	й сто тисяч заборів —
 	й безлиста як воля
 	                      лоза
  	* * *

 	байдаки личком
 	до моря нахилились
 	    ми ж так любились
 	    братів не кували
 	синє море визволяли
 	а тепер
 	синє море потопає
 	крізь човен
 	                  витікає
 	а човен покинув
 	червону калину
 	одним-один
 	на чужині гине
  	* * *

 	візьми мене
 	            на цій траві
 	візьми
 	            ми ще живі
 	 
  	Апокаліпсис

  	І

 	… а я не плачу
 	              бо не бачу
 	мої праруки працю б'ють
 	а дачні правнуки невдячні
 	жують собі мандячну жвачку
 	банячать аж вилазить пуп
 	й на всепотопну качку й крячку
 	плюють
 	калину п'ють — під ноги ллють
 	              рубінові сердечка
 	                сонця крик
 	              чи то содом
 	                чи то утома
 	а куля з цівки висува язик:
 	— ой здрасці (весело!)
 	            ви вдома?
  	II

 	…четвероногії могили
 	по тій Іонії ходили
 	і зупинились у ворот
 	    що се за двір?
 	            що за народ?
 	чи єсть тут день?
 	            чи єсть мужі?
 	хто скаже — встань
 	      се — Чоловік
 	кров'ю очищені ножі
 	не заржавіють в сквернь
 	повік
 	що се за дім?
 	            що за народ?
 	живого сонця кровотеч
 	і смертоносний ад європ
 	і кротость люблячих заброд
 	і пресмикающийся меч
 	іноплеменная геєна
 	йде суд і мертвих
 	              і живих
 	й святая єресь воскресенна
 	спокусить воїнів твоїх
  	* * *

 	я знав
 	що найкраща птаха
 	на світі
 	це жінка
 	я кохав
 	і вона кохала мене
 	а потім їй стало
 	сумно зі мною
 	вона вийшла у сад
 	щоб я не бачив
 	приміряла
 	золоті крила —
 	і полетіла
 	я плакав
 	обіймаючи на ліжку
 	її біле
 	ледь засмагле
 	тіло
 	  
  	* * *

 	спить степ
 	спить Італія
 	сплять дівчата
 	а чужина —
 	        бездомна
 	і в череві ворушаться
 	зародки рабів
  	* * *

 	вітер верховодить
 	              над житами
 	добре йому
 	              з нами
 	бо ж ми тихі
 	              гей-но гей
 	не приходи Україно
 	ні удень ні вночі
 	закрий очі
 	руками
 	бо нас кидає
 	у жар
 	бо нам себе
 	жаль
  	* * *

 	вітер верховодить
 	              над житами
 	добре йому
 	              з нами
 	бо ж ми тихі
 	              гей-но гей
 	не приходи Україно
 	ні удень ні вночі
 	закрий очі
 	руками
 	бо нас кидає
 	у жар
 	бо нам себе
 	жаль
  	ІСТОРИЧНЕ

 	І

 	Невольничий базаре
 	тут день мій гай
 	мій храм
 	й моє прикуте небо
 	      Тут десь старцює
 	      моє циганське завтра
 	й пливе крилом з Стамбула
 	мій злотоперий лебідь
 	       коли вмира бунчук —
 	       встає канчук
 	       й кров брата п'є
 	       голодний братів меч
 	Туг кожен
 	     сам
 	       башибузук
 	Що власноруч стина
 	     вітчизну з плеч
  	ІІ

 	Степом іду
 	коня убито
 	булану тінь його
 	за срібну вуздечку веду
 	Веду
 	над Трубайлом
 	чи то над Дніпром
 	що вкритий кригою
 	і синюватим
 	церковним склом
 	     П'є печеніг вино
 	     з черепа Святослава
 	І доки він буде пити
 	кров мою
 	зайда кривава?
  	Свідчення останнього гетьмана

 	1

 	Виводять знов на плац мужчин.
 	Дроти. І пси (немов міністри)….
 	Мовчиш, Росіє?..
 	                  І мовчи!
 	Точи, точи на себе вістря!
 	      А ви, кати-наглядачі,
 	      Всія Росії палачі,
 	      Не мучте —
 	              краще нас повісьте…
 	      Чи розстріляйте! —
 	                            так простіше! —
 	       І єресь випаліть огнем!..
 	…Десь на Вкраїні квітнуть вишні,
 	Й повстанців — гайдамаків піших
 	Волочить бусурмен конем.
  	2

 	Так і живем…
 	                І в лелечати
 	Ростуть не крила —
 	                          рискалі…
 	І навіть лопухи вухаті —
 	І ті пішли у москалі.
 	Дніпро не знає де Дніпро,
 	Дніпро не відає, де Київ.
 	І брата брат
 	                  за хліб й добро
 	Веде на правду
 	до Батия.
  	* * *

 	і шерсть і гавкіт на тлі неба
 	і місяць наче не один
 	а шерсті треба й собак треба
 	і світу п'яного у дим
 	вікном широким проти сонця
 	всесвітній розклад і розлад
 	на цьому боці й тому боці
 	багато так собачих лап
 	під тими лапами так тихо
 	м'які подушечки і все
 	і чорно-синій неба вихор
 	і нас несе й собак несе
 	а у собаки під пахвою
 	є двоє серць — своє й людське
 	собаки гавкають на волю
 	не знаючи що це таке
  	* * *

 	свистить листок за листком
 	і нас все менше
 	засипаних листям
 	бо миші з'їли тишу
 	з зеленими голодними очима
  	* * *

 	на камені часто
 	 сидить пташка
 	або людина
 	пташка думає
 	що вона
 	не людина
 	а людина
 	дивиться
 	в очі пташки
  	* * *

 	в синім озері
 	симбір-деревце
 	то виринає
 	              то потопає
 	а де ж тії
 	              райськії двори
 	райськії двори
 	з ясними вікнами
 	                у море
 	та з тополею
 	              і к біленькій зорі
 	зоря по камені
 	              і сходилася
 	двори головонькою
 	              в морі утопилися
  	* * *

 	дивлюсь крізь грати
 	на Карпати
 	          аж то
 	вискочив із зайчика
 	гляденько
 	поклав ушеньки
 	да за пліченьки
 	а з калинового лугу
 	вискочив другий
 	                ой рутко моя
 	                баламутко
 	тож тебе набито
 	ніжками до жовтого
 	пісочку прибито
  	* * *

 	небо шугнуло —
 	втяло орлові
 	крило
 	чужа земля
 	пойнялась сліпотою
 	і садівник сонця
 	 стікає потом
 	в жупан
  	* * *

 	Дніпро чіпляється руками
 	за чагарі і верболіз
 	і гострить хвилю сивий камінь
 	й спить горілнць Чумацькій Віз
 	роса пасе дзвінки
 	                          і хата
 	хова за пазуху село
 	говорить мовчки з богом м'ята
 	і з вітром гомонить крило
 	піч калачі у вузлик в'яже
 	вуста втопились у вині
 	метелик
 	            світ на плечах важить
 	й складає в крильця трудодні
  	* * *

 	це — первозданне:
 	небо і ліс і гори
 	і листя зелене
 	не людьми воно дане
 	й не людьми буде взято у мене
  	* * *

 	Хто вкрав мій сад,
 	                        мої морелі,
 	Мої собори і віки?..
 	Страшні мені куфайки,
 	                        і шинелі,
 	І літаків залізні вітряки.
 	Убите зілля —
 	                довге зілля ночі,
 	Убита хата, вбито кров…
 	Де ж мають жити мої очі?
 	Де має жити мій Дніпро?!.
  	* * *

 	сидить дощик
 	у гаї гаї
 	та росу робить
 	          крап-крап
 	          крап-крап
 	яке тобі росо дати серце
 	щоб не розірвалося
 	        дай мені серце
 	        зелене як калина
 	        а дай мені серце
 	        солодке як Україна
  	* * *

 	я кров змиваю
 	і хмари стають
 	червоними
 	і небо стає
 	червоним
 	і білі лебеді —
 	червоні
 	але—
 	це лиш початок
  	Історичне

	Т. Г. Шевченку
 	попереду копитить
 	морозенко у неволю
 	кінь його сльозою
 	полива метелицю
 	за ним біжить запорожжя
 	по полю
 	темне як темниця
 	         …любов і плач
 	                    і стежка в люди
 	          і сльози на підметках
 	          нема нема
 	                    а чи ж буде
 	          черлен саф'ян
 	                    на чоботи
 	          гей-но хлопці
 	                гей
 	чоботи саф'янці
 	світ у лантушку
 	наточили шанців
 	наварили куль
 	попереду дике поле
 	а позаду яр
 	і життя
 	            перекотиполе
 	і брат яничар
 	і таке воно уранці
 	і таке вночі
 	що кінь в ямці
 	козак в ямці
 	а в яру сичі
 	біжить ріка з Запорожжя
 	та горить огнем
 	а в зеленій нехворощі
 	спить козак з конем
 	ой буланий
 	          ой буланий
 	винеси на волю
 	і заснула Україна
 	в перекотиполю
  	* * *

 	вийду вранці у сад
 	вийду ввечері в сад
 	а саду наче нема
 	згадаю волю
 	згадаю неволю
 	а мама сама
 	і сама
  	* * *

 	Розлетілись ми, неначе пір'я,
 	Коли вдарить половик крилом.
 	Біле пір'я,
 	        біле — на підгір'я,
 	А те сизе —
 	              снігом замело.
 	Біле пір'я, біле
 	                    по долині,
 	А те синє — в море й на Дунай,
 	Наче в світі є дві України,
 	Але нас не любить ні одна.
  	* * *

 	повітря приємне
 	як жіночий голос
 	куля гніздиться
 	в стволі рушниці
 	            (хоче відпочити)
 	Чумацький Шлях
 	перестрибнув через окоп
 	і сів
 	на мурашині яйця
 	ми ще існуємо
 	а вже в повітрі
 	вогненні змії
 	і босоногі танки
 	біжать за дівчатами
  	* * *

 	все чомусь
 	мені уявляються
 	скляні птахи
 	          ось вони летять
 	          хочуть сісти
 	          на залізне дерево
 	          падають
 	          і розбиваються
 	          на дрібні атоми
 	і скляні ніжки
 	ще довго тріпаються
 	          на ґратах
  	* * *

 	Поплив… Куди ж його занесло,
 	Куди листок той занесло,
 	Що хоч би й золоті мав весла,—
 	Не помогло б…
 	                  Не помогло…
 	Не помогло!..
 	                  А сива плистка
 	На білім камені сидить,
 	І золота її колиска
 	Колише крапельку води.
  	* * *

 	дівчину пустив по Дунаю
 	поламались ярма несмілі об хлопців
 	дівчина діброву крильцем має
 	а зозуля кує у листочок сонце
 	дівчина тулиться сміхом
 	                                до гусяти
 	з горішка ядерце любить надвоє
 	одну половинку цілує мені на м'яту
 	а другу з гусятком
 	                          горішать обоє
  	* * *

 	дрімає всесвіт на травині
 	підперши зіркою щоку
 	стоїть по пояс в Україні
 	ромашка в білому вінку
 	і ниць падуть і люди й коси
 	перед ромашкою; — Прости!
 	і гострять зуби жовті оси
 	і золоті свої хвости
 	дівчата дзвонять спідницями
 	гарбуз ногами топче рінь
 	і над вечірніми женцями
 	пітніють тілом комарі
  	XX вік

 	І

 	чоловік просить води
 	а йому дають
 	          до рук автомат
 	і посилають
 	убивати
 	чоловік просить
 	          вишневого цвіту
 	а для нього вмикають
 	          атомний реактор
 	     чоловік хоче
 	     збудувати ластівці
 	     золоту хатку
 	а його волочать
 	в одній сорочці
 	     будеш у шахи
 	          з шахом грати
 	    не на шаховій дошці
 	    а на вибитих
 	          власних зубах
 	        і не вибитих ґратах
 	чоловік хоче махнути
 	стрічним дівчатам
 	чи друзям у лузі
 	       зеленим кашкетом
 	а йому дають цілувати
 	          вогонь з кулемета —
 	все одно
 	          чи тут чи там
 	          чи в уральських заметах
 	чоловік просить
 	а воно не варто прохати:
 	          раз грати —
 	          то грати!