Дитяча залізниця

Сергій Жадан

Від вуличного дощу тікаючи в аудиторії,

в березні, коли містом товчеться безліч божевільних,

гріючись в книгарнях і безкоштовних туалетах,

як тритони обертаючи за світлом коричневі очі;

щедрою рукою час зачерпує зі своїх водоймищ

і сипле в твої долоні

пригоршні молюсків і равликів,

комет і річкового каміння.

Колись всі вокзали в моєму місті о такій порі

зупинялись, наче будильники

з тисячею ослаблених пружин;

сховавшись під небо,

котре летіло з двома світилами,

мовби людина з двома серцями,

рудоволосі дівчата які тримали сутінки на кінчиках язиків,

співали пісню, що в ній, ніби в вугіллі,

було багато старої зброї, одягу і зотлілих тарантулів;

і з пагорбу, де закінчувалось місто,

видно було залізницю,

якою добирались додому робітники.

Скільки вогню, скільки сліз, скільки вугілля

вигоріло в легенях, вітрилах, що напиналися

в шахтарському селищі.

Пощо, скажи, небо збирає всі свої ласощі,

крам і світила,

і повернувшись, зникає за пагорбом?

За кожен невидимий видих вимучених за ніч метеликів,

за кожного із сиріт, котрі кожного ранку складали постіль, мов парашути,

за кожен з кларнетів в твоєму горлі, які не дають тобі просто дихати,

перетворюючи голос на тінь і джаз на хворобу,

заплачено нашим життям.

Тримайся ближче до мене. Винесений в заголовок,

досвід постане, мов риштування,

кріплячи ще нестійкі дитячі легені

дротами і крейдою.

І цей сніг також, наче старе полотно

складений в громіздких шухлядах неба,

не накриє твоєї печалі. Лише дивись —

протяги гуляють від кордону до кордону

і нерозірваними бомбами в темряві лежать вокзали

і нічні самотні експреси, мовби вужі в озерах,

плавають в темряві, сплескуючи хвостами,

довкола твого серця.