Кінець української силабо-тоніки

Сергій Жадан

в цьому будинку вони колись і жили

бачиш ось там на рамах ще рештки червоної фарби

лущаться з тих часів хтось вигадав їх поселити

в одному домі щоб чути було дихання в передпокоях

дихання вітру структуру страху коли ти

дивишся на подвір'я

де військові кладуть асфальт

і саджають сосни

їх виводили серед ночі зганяючи сни

з їхніх плечей наче щурів з підвіконня

сірі сорочки на них просякали потом

і в тілах їхніх стояла жовта сеча

мов контрабанда

тим хто виводив подобався запах нічного життя

їхня сіра білизна що набрякала від збудження

їхні жінки що розмазували по обличчю

сліди переляку і макіяж

на розі стояв кіоск і там нагрівавсь лимонад

липкі фіолетові краплі сиропу зтягували шкіру

налипали на пальцях і в куточках уст

обтяжені бджоли торкались хвостами одягу і повік

і тінь від будинку підповзала до ніг мовби велика вода

скоріше б додому зачиняючи щільно двері

на чорний замок на ланцюжок на засув

слухати як нишпорить вітер в дверних

механізмах і під вилицями

слухати як калатає сонце

у незашторених вікнах

їх виводили

швидко заганяючи з вулиці

в нутрощі чорних автомобілів

так що деякий час вони ще дихали тим киснем

киснем будинку тамуючи його в шлунку

намагаючись не випускати з себе ні краплі свободи

ні краплі істерики

тоді коли ти захочеш розподілити слова

на ті що хоч раз вживав і ті яких не торкався

ти мусиш відчути цю тишу яка розрива

нічну серцевину — вимучена кругова –

кожного разу скільки б сюди не вертався

тому що колись давно шматки гарячих лексем

холонули тут в ротах забиваючись страхом

і той чоловік із обважнілим лицем

з чорним записником і простим олівцем

лишав по собі тільки тишу що падала мертвим птахом

просто існує такий різновид споруд

в яких ця остання межа особливо похмура

де надто неглибоко пекло і русла підземних руд

де час виступає ніби вугілля крізь ґрунт

де починається смерть і кінчається література

* * *

навіть якби ти покинула ті місця

в яких народилась і де лишалась чекати

де формувались риси твого лиця

і починались географічні карти

навіть якби ти вживала чужі слова

торкалась чужих плечей і чужих простирадел

і навіть звідтіль куди мало хто заплива

не поверталась хоч хто би тобі не радив

навіть якби ти тікала від власних слідів

від власних снігів на подвір'ї і сонця в ринвах

якби уникала присмерків і холодів

приспавши чужих кошенят на своїх колінах

ти би примчала всупереч всім листам

назад де високі дими і гарячі стіни

напевне знаючи що навіть там

ти його не зустрінеш

* * *

вирощено і нищівно

над каменями і кущами

повітря заповнене щільно

душами і дощами

підпис місце печатки

виводиш наче харизму

блаженні першопочатки

східного сепаратизму

коли літає померши

радіо над домами

і березень як уперше

обступає димами

я бачив твої падолисти

ту ніч що тебе огорне

там де високі під'їзди

мов застуджені горла

з полісу з небокраю

тягнеться довга вервипя

і ця панорама я знаю

вона ще тобі озветься

луною в порожній шахті

листям у водостоці

в жованому ландшафті

у пташиному оці