Продажні поети 60-х

Сергій Жадан

Продажні поети 60-х мали б тішитись,

що все закінчилось так успішно;

адже скільки було небезпек,

а бач — вижили, повернули кредити,

хіба що бойові рани

нитимуть під час циклонів,

ніби під час місячних.

Продажні поети 60-х возять за собою

великі валізи із жовтої штучної шкіри;

зупиняючись в готелях,

вони притримують слухавку плечем, наче скрипку,

а на їхніх валізах рясніють рекламні наклейки.

В'єтконг, дівчинко, це і є наше колективне підсвідоме.

Що тобі до мене? — легко викинеш м'яту візитку.

Однією візою в паспорті більше,

однією менше.

Коли-небудь на засніженому летовищі

комусь із них пригадаються всі їхні лекції,

берлінське радіо і мости через Віслу.

"Добре, — подумає він — добре,

то були незлі часи — наші продажні 60-ті,

дарма що в голові по тому

суцільна педерастія і соціал-демократія.

Нас вела за собою любов,

любов виривала нам наші гланди,

як виривають слухавки з вуличних телефонів.

Поезія пишеться горлом,

але це горло безнадійно застуджене".

За всіма законами літератури,

за всіма умовами підписаних ними контрактів

вони справді боролись за свободу,

а свобода, як відомо, вимагає,

щоби за неї час від часу боролись —

в окопах, лісах

і на сторінках незалежної преси.

Говорячи тут про поезію,

пом'янімо всіх тих, хто залишився

на вуличках і пляжах старих-добрих 60-х,

всіх тих, хто не пройшов до кінця курс реабілітації

і над ким дотепер пропливають хмари,

що своєю структурою нагадують американські верлібри;

пом'янімо їх, оскільки те, що ви називаєте часом,

нагадує звичайну бойню,

де кишки випускаються просто тому,

що це має робитись саме тут;

і виживають після цього

хіба що продажні поети,

з легенями — розірваними

від любові.