З пафосом людинолюба...

Сергій Жадан

Ой розкажи-но, Яри, и, и, но

(це ніби сповідь моя), —

яка полюбе дівчи, и, и, на

такого кретина, як я?

І. Малкович

З пафосом людинолюба, і з міною ідіота,

Я віднесу тобі вірші, відстукані мною на друкні,

До тебе тектиме, люба, моїх почуттів блювота,

До тебе летітимуть люто мої епітети-трутні.

А на Різдво я буду в твоїй кімнаті ялинкою,

А тінь моя змерзла буде шататися попід вікнами,

А ти далека й чарівна сміятися будеш лунко,

Вливаючи в глечик шлунку дешеві совіцькі вина.

А потім в сусідній кімнаті із кимсь невідомим і п'яним

Ти будеш ділити каву — це пішло, проте романтично.

Я вийду надвір, а за мною моя тінь буде бігти по п'ятах,

Я буду всіх крити матом — невиховано й нестилістично.

Бруківки холодна нитка вести МЕМЕ не крізь квартали,

Я здалеку вчую гомін червоних блискучих вагонів.

Я ляжу на мокрі шпали, віддавши себе на поталу

Залізному пресу трамвая, сказавши нарешті: "годі".

І прошу не забувати, що я — різдвяна ялинка,

Тож мною розтоплять буржуйку після шаленої втечі.

А під трамваї краще падати там, де зупинка,

Бо мертве кохання завжди — для когось зігрітий вечір.

***

Я — ще один закучерявлений лірик

Я хочу щоб ти приходила до мене вві сні

Я заплющую очі але мені сниться лише

прокопчена ковбаса і дешеве вонюче пиво

тоді я згадую тебе і молюся на тебе

але перед очима знову постають

твої старі рвані мешти і твої досить-таки сильно

вигнуті ноги

і я врешті не витримую мук творчості

і йду до сортира

щоб знайти там хоча б який-небудь недопалок

бо хочеться палити

бо не спиться

бо я останній

український закучерявлений лірик

***

Моя поезія

не сприяє подальшому поступу літератури

Моя поезія

бездарна і реґресивна

Моя поезія

безлика і епіґонська

Моя поезія

то і не поезія зовсім

адже

Я не кохаю вітчизну всіма фібрами душі

Я не люблю солов'їний спів над ставками

Я терпіти не можу віршів Шевченка

Я атеїст і всяку церкву обходжу третьою дорогою

і взагалі (див. спочатку)