Жінка за тридцять доларів

Сергій Жадан

Зима обступила місто,

для тих, хто тягається від самого ранку

без жодних справ

не найкраща пора.

Біси і пияки розбіглися по вокзалах,

гріються в кабінках для фотографування,

не виходять назовні.

Ці небеса в розширених алкоголем

зіницях підлітків, їхній голос, що завмирає,

коли вони говорять про жінок —

як вони п'ють червоне вино,

як вони роздягаються, як вони знічено плачуть,

розмазуючи гарячу помаду по одягу і серветках.

Життя тобі дістанеться рівно стільки,

скільки ти зумієш зігріти

власним подихом і долонями —

сніг над рікою

і рештки тютюну й цукру в помешканні

і я зможу завжди сказати:

бувай, дівчинко,

країна, в якій я живу,

можливо саме тому і не розвалилась,

що в ній іще кілька людей

люблять одне одного — без істерики

і презервативів, просто

перемовляються якимись словами,

зустрічаються десь на вулиці,

навіть не знаючи до пуття

де ці жінки п'ють своє червоне вино,

де вони прокидаються, а потому знічено плачуть,

розмазуючи гарячу помаду по шкірі і по серветках.

Ти дивитимешся на світ за своїми вікнами,

на світ, з усіма небесами, що пливуть його поверхнею,

і думатимеш,

що навіть якщо вони зможуть перезимувати і цього разу,

що вони робитимуть зі своєю морокою? —

адже так чи інакше від нас залежить так мало,

життя знай собі триває без кінця і початку

і по кожній великій любові

залишаються порожні

зали очікування.