Знайомі поховали сина минулої зими...

Сергій Жадан

Знайомі поховали сина минулої зими.

Ще й зима була такою – дощі, громи.

Поховали по-тихому – у всіх купа справ.

За кого він воював? – питаю. Не знаємо, — кажуть, — за кого він воював.

За когось воював, — кажуть, — а за кого – не розбереш.

Яка тепер різниця, — кажуть, — хіба це щось змінює, врешті-решт?

Сам би в нього і запитав, а так – лови не лови.

Хоча, він би й не відповів – ховали без голови.

На третьому році війни ремонтують мости.

Я стільки всього про тебе знаю – кому б розповісти?

Знаю, наприклад, як ти виспівував цей мотив.

Я знаю твою сестру. Я її навіть любив.

Знаю чого ти боявся, і навіть знаю чому.

Знаю, кого ти зустрів тієї зими і що говорив йому.

Ночі тепер такі – з попелу та заграв.

Ти завжди грав за сусідню школу.

А ось за кого ти воював?

Щороку приходити сюди, рвати суху траву.

Скопувати щороку землю – важку, неживу.

Щороку бачити стільки спокою і стільки лих.

До останнього вірити, що ти не стріляв по своїх.

За дощовими хвилями зникають птахи.

Попросити б когось про твої гріхи. Але що я знаю про твої гріхи?

Попросити б когось, щоби скінчились нарешті дощі.

Птахам простіше – вони взагалі не чули про спасіння душі.