Хотів би жити знов у горах

 Джордж Гордон Байрон

 Хотів би жити знов у горах
 Дитям безжурним, як колись,
 Блукать між скель, в морях суворих
 Між хвиль розбурханих нестись.
 Моя ж душа, мов птах прип'ятий,
 Що прагне скель і висоти,
 Страджае в Англії пихатій,
 В краю лукавства й німоти.
 
 Дай утекти мені, талане,
 На лоно урвищ і горбів,
 Забудь всі титули й кайдани,
 Лаку з вельможних і рабів.
 Веди мене на хмурі скелі,
 Де стогне грізний океан,—
 Верни в дитинства дні веселі,
 Дай серцю відпочить од ран.
 
 Я мало жив, та відчуваю:
 Чужий я в цьому світі лжі.
 Навіщо ж темрява ховає
 Той знак останньої мела?
 Я спав, я снив про щастя, доки
 Не заступив тих марень гніт,—
 То, Правдо, промінь твій жорстокий
 Вернув мене у ниций світ.
 
 Кого любив — давно нема вже,
 Та й друзі розійшлись, як дим.
 Надію втративши назавше,
 Вже й серце стало крижаним.
 Хай інколи тамує келих
 Скорботу й біль, нехай уста
 Сміються між питців веселих,—
 Я серцем завжди сирота.
 
 Як слухать ляси разуразні
 Не друзів і не ворогів,
 Кого у тлум строкатий блазнів
 Маєтність або сан привів!
 Де ж друзів коло? Чом не склалась
 Та приязнь вірна і свята?
 Набрид мені вертепний галас
 І втіх нещирих марнота.
 
 А ти, о Жінко, світоч вроди,
 В тобі розрада і любов,
 Та в серці в мене стільки льоду,
 Що я й до тебе охолов.
 Цей світ лукавства і облуди
 Я б промінять на край хотів,
 В якому вільно дишуть груди
 Між темних урвищ і хребтів:
 
 Туди б, з незлобним серцем, в бурю,
 На те безлюддя, до стихій!
 Волію пустку дику й хмуру,
 Таку ж, як дух похмурий мій.
 О, як мені з душного світу,
 Мов голуб до свого кубла,
 У небо грозове злетіти,
 В кочівлю сонця та орла!
 
 1807