Annotation

Повний текст "Квіти зла" (автор: Бодлер Шарль) з Бібліотеки Української Літератури УкрЛіб	
 Квіти зла Шарль Бодлер ІЗ КНИГИ "КВІТИ ЗЛА" 

 Лет 
 Понад плеса пругкі піднебесних рівнин, 
 Понад гори, ліси, понад хмари і води, 
 Де ні сяєво зір крізь ефір не доходить, 
 Де кінчається сонячних променів плин, 

 О, мій дух невгамовний, ти линеш, пливеш, 
 Наче вправний плавець, що розрізує хвилі, 
 Борозниш неосяжність, і серце безсиле 
 Осягти насолоду — жага ця без меж, 

 Ти летиш у світи, де від ніжних гидот 
 I очистишся в радісне — світлім повітрі, 
 I нап'єшся вогню, що в божественнім вітрі, 
 Наче дума струмує з незримих висот. 

 Ти полишив нудьгу і безмежну журбу, 
 Що у келих життя наливає утому, 
 Ти довірився радо крилові міцному 
 I впливаєш в тіла теплих зоряних бур. 

 В кого думи, як зграї веселих птахів, 
 Пориваються в небо у вільному леті, 
 Хто пливе над життям, той по звичній прикметі 
 Мову квітів збагне, вчує дерева спів. 

 Волосся 
 О руно золоте! Гривасте коливання, 
 І кучерів тремких пахуче стоголосся! 
 Щоб заселили мій альков у мить смеркання 
 П'янливі спомини, що сплять у цім волоссі, 
 Я підійму їх, мов хустину, в час прощання. 

 I млосна Азія, і Африка гаряча, 
 I весь далекий світ, відсутній і незримий, 
 Живе в глибинах цих, у ароматних хащах. 
 Немов надбожий дух, що музикою рине, 
 Пливе в цих запахах душа моя незряча. 

 I я пливу в той край, де дерево й людина, 
 Ще повні соку й сил, у дикій спеці мліють: 
 Я, коси дужі, ваш, я ваш і з вами лину! 
 Перлинне море це на хвилях мрій леліє 
 Вітрила і вогні — зкришталені хвилини. 

 То порт — у нім душа моя жагу вгамує, 
 У хвилях кольорів, і звуків, і парфумів; 
 Муаром, золотом там кораблі струмують 
 Назустріч славі, що в химернім тлумі 
 Із неба чистого спекотою вирує. 

 I голова моя, сп'яніла од кохання, 
 Ув океан оцей бездумно поринає 
 Душа — тремтливий дух у млосному вмиранні 
 I лінощі давно минулі відшукає, 

 Блакитні кучері, мов балдахін темнавий, 
 Ви неба голубінь мені навік вернули. 
 Ці пасма, що боги створили вмить забави, 
 П'янять мене — вітри з них зачерпнули 
 Єлей оливи й запах мускусу лукавий, 

 Надовго! Назавжди! Рука моя в цю гриву 
 Рубіни сіятиме, перли і сапфіри, 
 То ж будь моїм бажанням незрадлива! 
 Бо ти — оазис мій, моя одвічна віра! 
 Святе моє вино, вино жаги п'янливе! 

 Змія танцює 
 А тілом ти така зваблива, 
 Коханко щира! — 
 Немов тканина мерехтлива, 
 Заблисне шкіра! 

 Твоє волосся — хвильне море, 
 П'янке, невпинне, 
 I заплелися в хвилі зорі, 
 I білі, й сині. 

 Мов корабель, що спав під небом, 
 Крізь вітру клекіт 
 Моя душа летить до тебе 
 У край далекий. 

 Ні біль, ні радість ще не спали 
 В очах шовкових, 
 Ті очі — скарб! У них змішались 
 I тиша, й слово. 

 Ритмічна хвиля гралась, билась, 
 Текла ефірно! 
 Ти, мов змія, гойднула тілом, 
 Жезлу покірна. 

 Ось ти спинилась, ти заснула — 
 Дитя!.. дитятко!.. 
 Ось ти голівкою хитнула, 
 Немов зміятко. 

 Ти раптом тілом стрепенулась, 
 Ти — дивний човен! 
 В той човен ласки зачерпнулось, 
 Він тиші повен. 

 Зростала тиша... Ніжний дотик — 
 Хтось кригу вилляв! 
 I до зубів пливла із рота 
 Медова хвиля. 

 Тече!.. Я п'ю вино Богеми Гірке, прозоре, 
 I щоб померла в серці темінь, Посію зорі! 

 Дон Жуан у пеклі 
 Лиш дон Жуан дійшов до чорних вод Харона 
 I лепту за провіз дав злому жебраку, 
 Той, наче Антісфен похмурий, водне лоно 
 Розрізав веслами, гладінь од сліз гірку. 

 З обвислими грудьми, в прозорих покривалах 
 Сміялися жінки, аж трясся небозвід, 
 Ревли, мов жертви ті, що вже згоріти мали 
 I був той дикий рев холодний, наче лід. 

 I Сганарель радів — мав на борги надію. 
 I мовчки дон Луїс лиш палець простягнув — 
 Він тикав мертвякам усім на лиходія, 
 Зухвальця, що зганьбив старечу сивину. 

 Скорботилась худа, цнотлива ще Єльвіра, 
 I марила, щоб цей підступний чоловік 
 Подарував хоча би усмішку нещиру, 
 Які світили їй у той весняний вік. 

 А збройний командор серед страшного виру 
 Стояв біля керма, як вправний капітан... 
 Герой не бачив їх,— опершись на рапіру, 
 Щось думав про своє наш гордий дон Жуан. 

 Зречення святого Петра 
 А з хором цих проклять що Бог робити буде? — 
 Анафеми течуть рікою в Божий стан! 
 Він м'яса та вина обжершись, як тиран, 
 Сном праведника спить під музику огуди, 

 Страшні ридання жертв, засуджених до страти, 
 Для ніжних Божих вух — симфонія п'янка. 
 Купається в крові їх Величі рука — 
 Жаги господніх рук і кров'ю не здолати! 

 — Ісусе, пригадай — благав ти на колінах 
 По щирості своїй в Маслиновім Гаю 
 Того, хто розважавсь у тихому раю, 
 Як цвяхи забивав злий кат у тіло сина. 

 Коли ти відчував гидкі плювки паскудства, 
 I варти, й натовпу, і не підняв руки; 
 Коли безжалісно ввіткнулися голки 
 В той череп, у якім жило велике Людство; 

 Коли страшний тягар напівживого тіла 
 Рвав м'язи рук твоїх, прибитих до хреста; 
 Коли свій піт і кров у спразі ти ковтав; 
 Коли мішенню був для звірів розлютілих, 

 Чи ти згадав ті дні, і радісні, і світлі, 
 Коли, щоб сповнити пророцтво Божих слів, 
 Ти на покірливій ослиці із полів 
 Приїхав повідать про небеса розквітлі, 

 I в серці сповнений відваги та надії, 
 Із храму батогом прогнав ти гендлярів? 
 Чи сумнів злий твого сумління не роз'їв, 
 Перш ніж ввійшов у плоть спис гострий лиходія? 

 — Я чесно відійду у світі цім жахливім, 
 Де дія — мрії тінь, хто й як би не почав, 
 Мерзенний, сам помру од власного меча! 
 Петро відрікся від Христа... і справедливо! 

 Авель та Каїн 
 І 
 Авеля плем'я бог не забуде — 
 Мирно їдять вони, п'ють і сплять. 

 Каїна племені з вічного бруду 
 Виповзти важко — там і здихать. 

 Авеля плем'я. Жертву щоденну 
 Ангел возносить Богу до рук! 

 Каїна плем'я, діти нужденні, 
 Скоро кінець ваших лих і мук. 

 Авеля плем'я, ваші посіви, 
 Ваша скотина — буйні, гладкі. 

 Каїна плем'я, псюги паршиві 
 Вашим же шлункам навіки близькі. 

 Авеля племені гріє утроби 
 Юшка домашня, ніжна, мов кал; 

 Каїна плем'я, в ваших трущобах 
 З голоду здох би навіть шакал. 

 Авеля плем'я, в тихій любові 
 Множтеся — ваші багатства ростуть! 

 Каїна плем'я, серце без крові, 
 Присуд господній ти не забудь! 

 Авеля плем'я, їжте, мов трутні, 
 Множтеся, мов блощиці лісні! 

 Каїна плем'я, ваше майбутнє — 
 Кров'ю запльовані чорні дні. 

 II 
 Авеля плем'я, падло із жиру, 
 Здохнеш — землю угноїш хоч раз! 

 Каїна плем'я, вам не до миру — 
 Ваша робота жде ще на вас. 

 Авеля плем'я, кайся, молися — 
 Скоро загине неправди тінь! 

 Каїна плем'я, в рай заберися, 
 I злого Бога на землю скинь! 

 Примара 

 I 
 Темрява 
 У склепі невимовної печалі, 
 Куди зла Доля вислала мене, 
 Де радісне проміння не сяйне, 
 Де вічна Ніч трима скрижалі, 

 Художник, Богом проклятий своїм, 
 Творю в пітьмі й творінь моїх не видко; 
 Тут куховарю цвинтарні наїдки, 
 Тут, скип'ятивши, власне серце їм. 

 Та враз просвітить, заіскриться, зблисне 
 Розкішний промінь — марево краси. 
 Коли ж у нім щось східне й беззахисне 

 Сягне своїх непереборних сил, 
 Я пізнаю — ввіходить величава 
 Вона! Вся — з ночі, та яка яскрава! 

 II 
 Рама 
 Як пишна рама дивно увінчала 
 Майстерним пензлем зроблену картину, 
 В якій природа в осяйну хвилину 
 Незвичне і прекрасне поєднала, 

 Так меблі, одяг, мідь, разки корала 
 Несли її чарівності данину; 
 Здавалося, красу її єдину 
 Уся та дивовижа обрамляла. 

 Коханою всіма себе в'являла, 
 Вчарована ж собою, дозволяла 
 Принадливість розпещеного тіла 

 Лиш атласній білизні цілувати, 
 Та в жоднім русі приховать не вміла 
 Зрадливу пустотливість мавпеняти. 

 III 
 Портрет 
 Хвороба й Смерть за попелом гірким 
 Розвіють полум'я, що в нас палало, 
 Ці ніжні очі з поглядом палким, 
 Вуста, де серце в щасті потопало, 

 Цілунки всемогутні, як бальзам, 
 В нестямності жагучій хміль крилатий, 
 Що лишать по собі? — Чужим вікам 
 В три олівці малюнок бліднуватий, 

 Та й він, як я, на самоті вмирає, 
 Де сивий Час, байдужий дідуган, 
 Крилом жорстоким дні мої стирає:.. 

 Життя й Мистецтва винищивши лан, 
 В душі моїй не вб'є рука лукава 
 Тієї, хто для мене втіха й слава!