Балада про пера

Іван Драч

Перо сови мені на стіл упало,

І стрепенулось дико і зухвало,

І прошептало виклично: "Лови!

Бери й пиши — пиши пером сови!"

Я — жайвір по натурі. Не для мене

Перо совине, хитромудро вчене.

Ще цілий вік писать мені готове

Перо ясне, ранкове, жайворове.

Перо орла мені кинджалом впало,

Так стрепенулось синьо — чорно стало,

Так сила в ньому клекотала зла:

"Бери й пиши — шалій пером орла!"

Я — жайвір по натурі. Син калини.

Не втримаю в руці перо орлине,

Хоч так мені, буває, закортить

В орлині крила одягнути мить.

Аж тут перо упало солов'їне,

В нім — місяць в сонці,

все воно — промінне,

Всю душу воно вилюбить до дна —

Перо — екстаз, перо — самотина.

І здався я. Совине взяв. Орлине.

І жайворове взяв. І солов'їне.

І кожне з них вмочаю у Дніпро.

Яке ж це зараз у руці перо?

Чому ж тулю до серця всі ці пера?

Чому душа захланна, ненажера,

Хай в іншім — щедра,

тут же — хай напасть,

І жодне на виміну не віддасть?!

Чому їх сила завжди на заваді —

Й вони в душі взаємно перекляті,

Й коли гримить світів лихий огром,

Найбільш пишу німим своїм пером?!