До рідного народу...

 Пантелеймон Куліш

 подаючи йому український переклад Шекспірових творів
 
 Народе без пуття, без честі і поваги,
 Без правди у завітах предків диких,
 Ти, що постав з безумної одваги
 Гірких п'яниць та розбишак великих!
 
 Єдиний скарб у тебе — рідна мова,
 Заклятий для сусідського хижацтва:
 Вона твого життя міцна основа,
 Певніша над усі скарби й багатства.
 
 Се голос лучних предків з домовини,
 Тих душ святих, що марно погибали
 У злигоднях Великої Руїни,
 Котру старці твоїм тріумфом звали.
 
 О варваре! покинь тріумфувати,
 Та зчервоній од сорома тяжкого:
 Що всі сусіде мають що назвати,
 А ти своїм не назовеш нічого.
 
 Що захопив єси серед руїни,
 Забрав усе великий твій добродій;
 Жене тебе неволя з України,
 І з рідним словом тулишся мов злодій.
 
 На ж зеркало всесвітнє, визирайся,
 Збагни, який ти азіат мізерний,
 Своїм розбоєм лютим не пишайся,
 Забудь навіки путь хижацтва скверний
 І до сем'ї культурників вертайся.