Title: ?????
Author: ????? ???????

Крило

 Борис Олійник

 І
 Потяглися журавлі
 вдалеч плавко.
 Доганяв їх листопад за селом.
 А один, як сирота,
 гірко плакав
 З перебитим у лікті крилом.
 
 А ішов собі хлоп'як через луки.
 Запримітив сірому здаля.
 Він узяв, як дитину,
 на руки
 І додому приніс журавля.
 
 Поселив за комодом в куточку.
 (Звідти смішно стирчав йому ніс).
 Мати вишила журавку сорочку.
 Батько кеди з крамниці приніс.
 
 Стало швидко крило заживати.
 І, коли відгуляла зима,
 Якось вийшов цибато із хати,
 Стрепенувся, злетів
 і — нема...
 
 Похилився хлоп'як біля ганку.
 Від зажури ще більше змалів...
 Коли це вересневого ранку
 Повен двір прибуло журавлів!
 
 Вийшов з гурту у кедах цибато
 І сказав хлоп'яку:
 — Не журись!
 Щовесни прилітатиму, брате,
 Бо крилом я до тебе приріс.
 
 II
 Отак вони й росли, як близнюки.
 Навчив журавлик хлопчика літати.
 Коли село хилилося до сну,
 Вони удвох виходили на луки,
 І журавель розповідав малому
 Про Африку, про Ніл і піраміди,
 Що вельми схожі на стоги тутешні,
 Про модно розфарбованих папуг,
 Які по-людськи вміють говорити.
 І ще про різні дива та дива,
 Що і перо журавки не опише!
 А потім над селом вони злітали,
 І зорі їм ховалися під крила,
 І так обом їм хороше було!
 Незчулись, як хлоп'як закінчив школу,
 І якось він надвечір у леваду
 Прийшов не сам.
 І журавель сказав їй:
 "Щаслива ти. Достойна в тебе пара.
 Я вас обох приймаю. І — люблю".
 О, як утрьох їм високо літалось!
 І так у світі хороше було!
 
 III
 А поруч жив сусіда-завидюх.
 Стояла в нього на два ганки хата.
 Добра усякого — аж розпирало
 Суцільний мур.
 Лиш де-не-де у шпари
 Вужами витикалися антени.
 
 Дітей у нього не було.
 Зате
 Мав сад, задушений глухим парканом.
 (Той сад здаля минали солов'ї).
 
 Собаки не любили його, страх!
 Тому й ходив завжди з ціпком дебелим,
 А де ступав,— там не росла трава...
 
 * * *
 Якось опівночі петляв по луках:
 Щось крадене за пазухою ніс.
 Аж гульк — з туману виринула з'ява.
 То був журавлик.
 Він до чоловіка
 За звичкою довірливо ішов.
 (Бо думав же — л ю д й н а)...
 
 Зеленим люто засвітились очі:
 "Ага, так ось хто вистежив мене?!
 То на ж тобі!" — Ціпок зловісно свиснув.
 І тільки зойк злетів. І... обірвавсь.
 
 * * *
 Ішов по луках весело юнак
 На зустріч із своїм цибатим братом.
 Та зопалу об щось м'яке спіткнувся.
 Під ноги глянув — сполотнів, як місяць:
 Лежав долілиць мертвий журавель.
 Припав до нього
 і сахнувся дико,
 Коли у мертвім оці журавля,
 Як в дзеркалі, своє лице угледів,
 Що просто на очах старіло важко:
 Одна по одній зморшки проступали,
 Кришились зуби, западали щоки,-
 І він ставав столітнім, древнім дідом.
 А потім щось під серцем обірвалось,
 І сич зареготав, як потурнак:
 "Уже тобі ніколи не літати!"
 Повів незрячим поглядом.
 Нараз
 Опікся оком об ціпок терновий —
 І все до скрику зрозумів. Усе!
 IV
 Сусіда саме, приховавши кражу,
 Уже до сну збирався.
 Коли це
 Примарно тихо прочинились двері,
 І хтось нечутно перейшов поріг.
 Він придивився — і здерев'янів:
 Стояв юнак, сивіший від туману,
 З обличчям сірим, як сира земля,
 А з правого плеча звисало в нього
 Замість руки
 надламане крило.
 Повільно, ніби в напівзабутті,
 Він лівою господарю простяг
 Ціпок терновий... у крові по лікоть.
 "Не я! — завив господар, наче вовк,-
 Свят-свят, не я!!!" —
 він кинувсь до дверей
 І остовпів: як завше,
 на колоду
 Вони заперті наглухо були.
 Нікого. Тихо-тихо, як у ямі...
 Щовечора усі, як є, замки
 Перевіряв руками і зубами,
 Але щоразу, саме опівночі,
 На роковім дванадцятім ударі
 Незрима сила прохиляла двері,
 І на порозі виростав юнак
 З обличчям сірим, як сира земля,
 Сивіший від туману.
 А з плеча
 Замість правиці
 важко опадало
 Крило.
 Повільно, ніби в напівсні,
 Лівицею господарю підносив
 Ціпок терновий... у крові по лікоть...
 Щоночі дядько, як у пастці вовк,
 Метався, бився об замки пудові,
 Нікого не знаходячи.
 І врешті
 Зламався, як ціпок... у лікті.
 
 V
 Одного дня, обходячи людей,
 Поза хатами він прокравсь до суду
 І, захлинаючись, шептав:
 "Це я!
 Це я... убив.
 О, знову він іде
 
 По мене, т о й...
 з крилом замість руки!
 Сховайте... А як треба — посадіть.
 Та тільки ж не навсправжки,
 а для ока.
 Мо', пересиджу, доки той... забуде!"
 
 * * *
 Старий суддя замислено дививсь
 Кудись далеко, може, аж... за Ельбу.
 У нагородній планці ордени
 На піджачку пліч-о-пліч спочивали.
 Коли зарослий, вовкуватий дядько,
 Як злодій, скрадливо переступив
 Крутий поріг суворої кімнати,-
 Криваво засвітились ордени,
 Усі як є. А їх було дванадцять.
 Суддя дививсь повз дядька. Говорив,
 Мов сам до себе: "Бач, схотів чого:
 В тюрмі сховатись. Пересидіть кару...
 Не вийде, дядьку,
 Ти таке вчинив,
 Що і статті у кодексі немає,
 За котрою судили б ми тебе.
 Ти ж найсвятіше — небо,— дядьку, вбив.
 А це вже вище від людського суду.
 Хіба що совістю тебе скарать?
 Так і її ти вже давно продав
 Втридорога... із салом на базарі.
 Ото хіба іще зостався страх.
 То хай хоч страх тебе щодня вбивав:
 Він, слава богу, не підсудний нам!"
 
 * * *
 Потяглися журавлі вдалеч плавко.
 Доганяв їх листопад за селом.
 Тільки сивий чоловік тихо плакав,
 Юний... сивий чоловік німо плакав
 З перебитим у лікті крилом.