Ти увійшла нечутно, як русалка...

 Володимир Свідзінський

 Ти увійшла нечутно, як русалка,
 Обличчя тлінне, спущені повіки,
 Вогка земля в одежі. Ти сказала,
 Глузливо усміхаючись: — А, морок,
 Морока, труд гіркий — живу сховати! —
 Я крикнув і збудився. Ніч стояла,
 Ніч, повна шуму й древньої скорботи.
 І плакав я вночі. Ти так далеко!
 Страшна земля в одежі... Так глибоко!
 Та сосонка зів'яла чи живе? —
 Однаково! Нічим вона не врадить.
 Не чуєш ти, засипана, як ніч
 Сама в собі перебирає шум:
 То покладе його на діл холодний,
 То здійме знов на темні верховини
 18.VIII.1933