За золотими вікнами зірок

 Ірина Жиленко

 В земному Києві нема для мене весен.
 По осені — мій кожен день і крок.
 А як у вас там, в Києві небеснім,
 В земному Києві така стара я стала!
 А вам Господь років не добавля.
 Така ж яскрава посмішка у Алли!
 Такий же чорний чуб у Василя!
 В земному Києві — безмірність самоти
 Куди піти, коли нема Івана?
 А там, за тим віконцем золотим,
 де є Іван,— там дім обітований.
 Там вірші, чай і дим од сигарет.
 Куди спішить? їм вічність вікувати.
 Зарецький знов малює мій портрет.
 А Стусові і вічність тіснувата...
 Про щось земне замислився Кушнір.
 Здригнулась чашка з недопитим чаєм.
 Вони нам смерті не бажають, ні,
 але їм дуже нас не вистачає!
 Як там Лукаш? Все грає в доміно?
 Було в нім щось розгублено-дитяче.
 А ти, Валерик? Чи тобі чутно, як мама плаче?
 Хоч уві сні для неї оживи...
 В земному Києві, повитому в жалобу,
 тепер уже нема таких, як ви, —
 о лицарі печальної подоби!
 Нема весни. Ніщо не процвіта —
 крім лицарів неситої утроби.
 І, хоч потилиця у них крута, —
 я не зроблюсь ніколи мізантропом.
 Бо ви були! А отже, все було:
 любов і подвиг,
 хрест і воскресіння...
 Хай вічно світить лампа над столом
 в небеснім Києві,
 в небесній Україні.
 Хай береже спочинок ваш Господь
 всю довгу-довгу, всю небесну вічність.
 А я віршую...
 Бо казав Світличний:
 "Іриночко, без віршів не приходь..."