ТАРАС ЧУХЛІБ

ПИЛИП

ОРЛИК

Київ 2008

ББК 63.3 (4Укр)

496

Серія: “Великі українці”

Чухліб Тарас. Пилип Орлик. - Київ, 2008 - 64 с.

У книзі в науково-популярному форматі розповіда ється про одного з найвидатніших українських гетьманів, палких поборників незалежної України, одного з авторів першої української Конституції 5 квітня 1710 р. Пилипа Орлика. Простежено його походження, життєвий шлях, по літичні погляди, діяльність на посаді гетьмана. Висвітлю ються його особисті чесноти, поетичний талант, подвиж ницька, подиву гідна діяльність в еміграції, спрямована на визволення України з-під московського ярма.

Для всіх, хто цікавиться минулим України.

Автори проекту “Про Україну з гонором і гумором”

доктор історичних наук, професор Віктор Брехуненко,

доктор історичних наук, професор Анатолій Бойко

Затверджено до друку рішенням Вченої ради

Інституту української археографії та джерелознавства

НАН України як науково-популярне видання

Усі права застережено. Передрук будь-якої частини цього видання у будь-якій формі та будь-яким способом, зокрема й електронним, без письмової згоди авторів проекту

заборонено

© Віктор Брехуненко, Анатолій Бойко,

назва й концепція проекту,

назва серії, дизайн оправи, текст

ІSВN 978-966-02-4635-5

© Тарас Чухліб, текст

Переднє слово

Він був живим утіленням того,

як можна пронести крізь усе своє життя

один раз з'ясовані ідеали

Г р и г і р О р л и к

Крок за кроком відроджується історична пам’ять про ви значного державного і культурного діяча козацької доби, дов голітнього гетьмана України в еміграції, гідного спадкоємця Богдана Хмельницького та Івана Мазепи - Пилипа Орлика.

Про життя та діяльність останнього можна було б створити не один захопливий пригодницький кінофільм або ж по пулярний телевізійний серіал.

Літературні читання й філософські диспути, військові походи, криваві сутички один на один з ворогом, перемоги й поразки, втомливі переїзди й конспіративні зустрічі, шиф ровані листи й перехоплені записки, офіційні прийоми монар хами Європи та Азії й перебування у злиденному стані, довго літня вірність коханій дружині й передчасна смерть улюбле них дітей - ось невеликий перелік героїчних, детективних і трагічних сюжетів, які протягом усього життя супроводжу вали цю непересічну постать.

Окремою сторінкою життєпису Пилипа Орлика є напи сана в далекому 1710 р., задовго до світових конституцій но вого часу, першого вітчизняного політико-правового акту конституційного характеру - “Пактів і Конституції прав і вольностей Війська Запорозького”. Цей документ мав стати основним законом незалежної ранньомодерної Української держави.

Головним дороговказом для гетьмана П. Орлика в емігра ції була ідея утворення “незалежної Української Речі Поспо-3

литої”, кордони якої мали б охоплювати Лівобережну, Право бережну та Слобідську Україну, а також землі Війська Донсь кого. Але для цього гетьману потрібно було звільнити Укра їну з-під ярма, накинутого Московією-Росією. Втілити в жит тя цю мрію свого життя, від якої він ніколи не відступався, П. Орлик прагнув за допомогою Шведського королівства та використовуючи військову допомогу Османської імперії й Кримського ханства.

Особливо слід наголосити на тому, що один з найвіддані-ших патріотів України свого часу П. Орлик не був за поход-женням етнічним українцем. Його дід мав чешське коріння, батько вважав себе “політичним поляком”, а мати походила з литовсько-білоруської родини. Та й сам майбутній українсь кий гетьман народився й певний час проживав на білоруських землях Великого князівства Литовського. Тим величнішими є його віддане служіння Україні, так влучно охарактеризо ване сином П. Орлика Григором, теж, як і батько, Великим Українцем.

Так сталося, що Пилип Орлик не лише народився, а й помер далеко від України. Протягом десятиліть він жив у матеріальній скруті, позбавлений оточення своєї родини. Од нак в умовах довголітньої еміграції, яка тривала протягом 1714-1742 рр., гетьман залишився нескореним у своєму пал кому бажанні утвердити самостійну Українську державу.

4

Білоруська батьківщина

Пилип Орлик народився 11 (22) жовтня 1672 р. на біло руській землі в селі Касута Ошмянського повіту Віленського воєводства Великого князівства Литовського в шляхетській чесько-білорусько-литовській родині. Нині це село належить до Вілейського району Мінської області. Свою назву воно отримало від річки Касутки, яка впадає у р. Вілію, від якої, в свою чергу, походить назва сусіднього міста Вілейка (нині районний центр).

Під кінець XV ст. поселення Касута було маєтком-замком княгині Ядвіги Гольшанської, а з 1518 р. - віленського каш теляна Станіслава Кезгайла та його синів. Вже тоді тут нара ховувалося 206 селянських дворів. Протягом XVI - початку XVII ст. Касута належала відомому литовському магнатсь кому роду Сапєг.

У 1638 р. черговий власник касутського маєтку С. Свяць-кий збудував тут православну церкву Воскресіння Христово го, а невдовзі навколо неї виник і православний монастир.

Майже одночасно в Касуті було закладено уніатський (васи ліанський) монастир, до лона якого невдовзі перейшло й міс цеве православне братство разом зі своїми храмами. Під час української козацької революції середини XVII ст., відлуння якої докотилися й до Касути, місцевий замок зруйнували се ляни з навколишніх сіл, але за деякий час він був відновле ний. Його господарями протягом XVIII-XIX ст. поперемінно ставали поміщицькі роди Лубенських, П’яншенських, Кри-5

Церква святих Петра і Павла в с. Касута

воблоцьких, Пузин, Ромерів, Сулістровських, Тукал та Віт-генштейнів.

Ще наприкінці XVIII ст. на малій батьківщині майбут нього гетьмана височів старовинний дерев’яний храм Успін-ня Пресвятої Богородиці, де за православним обрядом десь наприкінці 1672 р. - на початку 1673 року хрестили Пилипа Орлика. Зараз на цьому місці височіє храм св. Петра і Павла, який було збудовано вже в середині XIX ст. Окрім того, в Касуті збереглися залишки фундаменту старовинного замку.

Сучасна Касута підпорядкована Рабунській сільраді

Вілейського району Мінської області. Сьогодні білоруська батьківщина П. Орлика є радше таким собі хутірцем, ніж справжнім селом. Тут проживає близько десяти селян у де кількох хатах. За останні роки в селі збудовано кількадесят дачних будиночків. Неподалік від нього розташоване вели

6

чезне Вілейське водосхови ще. Збудоване у сумнозвісні

радянські часи воно затопи ло більшу частину історич ної Касути.

Як опинилися представ ники відомої у Європі роди ни баронів Орликів у біло руській

Касуті?

Швидше

всього, це трапилося після

того як територією Чехії (са ме там проживала одна з гі лок Орликів) прокотилися

криваві події Тридцятиліт ньої війни 1618-1648 рр.,

Герб Орликів

які забрали життя близько 80 % місцевого населення різних станів. Очевидно тоді один з пращурів Пилипа Орлика, виму шено покинув Чехію (а точніше Моравію, де “гніздилися”

Орлики) й перебрався до Великого князівства Литовського.

Можливо, що Орликів до Литви запросив вітебський воєвода М. Сапєга.

Відомо, що в 1673 р. батькові майбутнього гетьмана, Сте пану Орлику, виповнився 51 рік. На жаль, саме в цьому році Степан загинув під час битви з турками поблизу Хотинської фортеці, перебуваючи у складі польсько-литовської армії.

Отже, Пилип свого батька майже не знав, адже в 1673 р. хлоп чикові не виповнилося й року.

Степан Орлик передав своєму синові шляхетський герб “Новина”. Малого Пилипа виховувала мати - Ірина Малаховська. Вона походила з православного литовсько-білоруського шляхетського роду гербу “Гримала”.

7

З поетів у політики

Початкову освіту Пилип найймовірніше отримав у школі білоруської Касути при місцевому монастирі св. Василіан. Є

також припущення, що згодом він навчався в єзуїтській ака демії міста Вільно (Вільнюса). З огляду на майнові проблеми, на початку 90-х років XVII ст. Ірина Малаховська продала свої маєтності в Білорусі й перебралася з сином до Києва.

Тут П. Орлик записався до філософського класу Києво-Могилянської академії, яку закінчив у 1694 р. У стінах цього ві домого на всю Східну Європу навчального закладу майбутній гетьман виявив особливий хист до іноземних мов, богослов ських наук, історії, логіки, риторики а особливо - до поетики.

Саме тоді він навчився досить гарно віршувати, що невдовзі стало йому в пригоді.

Вже у 1695 р. молодий Пилип, який був писарем у канце лярії київського православного митрополита, опублікував свій латиномовний панегірик “Алцід Російський тріумфаль ним лавром укоронований” на честь військових перемог геть мана Івана Мазепи. Ці славні перемоги гетьман здобув над турками під час війни європейської Священної Ліги (до якої входила й Московія, а отже залежна від неї на той час Лівобе режна Гетьманщина) з Османською імперією.

Успішні походи козацького війська до Нижнього Подні пров’я та Північного Причорномор’я, захоплення таких ту рецьких фортець як Кази-Кермен, Мустріт-Кермен, Шах-Кермен, Муберек-Кермен надихнули П. Орлика, оспівати

8

Гетьман Іван Мазепа

військові звитяги українців у віршованій формі. Молодий поет, вдаючись до алегорій античних часів, возвеличив непе ресічний внесок І. Мазепи у переможну війну Московської держави з турками й назвав його “російським Алцідом”, тобто руським / українським Гераклом. Зокрема поет писав:

...Там богатирський слід твій вчують ладний,

На колос впишуть: “Кров пролив поганів

Гетьман Мазепа, збивши бусурманів”

Крім того, в цьому панегірикові йшлося про щедрі по жертви І. Мазепи Українській Православній Церкві. Зокрема, П. Орлик вказував на те, що український правитель власним коштом обвів кам’яною стіною Києво-Печерську лавру й позолотив куполи її церков, а також відбудував монастир

9

Фрагмент панегірика П. Орлика “Алцід Російський, тріумфальним лавром укоронований” у вигляді герба Івана Мазепи

10

Мазепинський будинок Києво-Могилянської академії.

Гравюра XVIII ст.

св. Миколи Пустельного та “уфундував” церкву на території Києво-Могилянської академії.

Однак концепція твору заходила значно далі, ніж просто заслужене возвеличення українського гетьмана. П. Орлик розглядав цей свій панегірик як одну зі складових констру йованої ним ідеологеми, яка мала стати наріжним каменем світогляду української еліти й підвести під будову Козацької держави надійний ідеологічний фундамент. Якщо говорити сучасною мовою: він “виписував” національну ідею. Одним з її постулатів було звернення П. Орлика до античної римської спадщини з метою переконати інтелектуальну еліту в тому, що українські правителі є християнськими праведниками й діють згідно з Божим промислом, а тому є рівними провідним великокнязівським династам Європи. Інші елементи ідеоло геми автор розвине у своїх подальших творах, про які буде сказано далі.

Поетичний дебют П. Орлика був гідно оцінений сучас никами й увів автора до кола тогочасної української еліти.

П. Орлика почали запрошувати до себе на різні урочистості

11

впливові козацькі старшини. Під час весілля полковника Івана Обидовського (той був небожем І. Мазепи) у 1698 р.

консисторський писар познайомився з донькою полтавського полковника Павла Герцика Ганною. Невдовзі Пилип та Ганна побралися, а в 1699 р. у них народилася перша дитина, донька, яку нарекли Анастасією.

У зв’язку з одруженням І. Обидовського та на честь його бойових звитяг під час Азовських і Дніпровських походів українського війська П. Орлик уклав ще один поетичний твір під назвою “Гіпомен Сарматський” (“Сарматський лев”), в якому романтизував перемоги цього полководця над турець ко-татарським військом:

...Ти, Обидовський, в юних літах, знати,

Вже таку ціну береш ти, що Марс у свої карети

Сидить завчасу, вабить до булату.

Тобі милий шлях пилявий, йдеш із Гектором до слави.

У Тіпомені Сарматському” П. Орлик розвинув далі свою версію української ідеї. Він проголосив тезу " Київ - це Рим новий" . Йшлося не лише про Київ як православну столицю, але й про те, що він утілює в собі славу, велич і значення Риму, а відтак покликаний стати новим політичним центром Сходу Європи. На думку П. Орлика, Гетьманщина мала повне право успадкувати не лише культурні, але й політичні традиції ан тичного Риму.

Відомо, що до літературного доробку П. Орлика нале жали й інші поезії, зокрема, твір під назвою " Церква тріум фальної мудрості Божої" на честь київського митрополита Варлама Ясинського. На жаль, цей панегірик, який видали окремою книжкою, поки що не віднайдено. Окрім того, серед поезій П. Орлика були також вірші на пошану миргородсь кого полковника Данила Апостола та шведського короля Карла XII Густава.

12

Поетичні твори вихованця Києво-Могилянської академії по праву належать до “золотого фонду” української літерату ри доби Високого Бароко.

Знайомство з багатьма представниками тогочасної укра їнської еліти, а також одруження з Ганною Герцик забезпечи ли самому по собі талановитому П. Орлику стрімке просуван ня щаблями службової кар’єри. З консисторії Київській мит рополії він перейшов на службу до Генеральної військової канцелярії. Тут він спочатку обійняв посаду рядового канце ляриста, а невдовзі став старшим канцеляристом, а потім і генеральним писарем, другою після гетьмана посадовою осо бою Української Козацької держави.

Захоплення П. Орлика європейською літературою (відо мо, що в батуринському будинку Орликів була велика бібліо тека) зблизило його з І. Мазепою, який теж був непересічним інтелектуалом і своїми талантами й обізнаністю неабияк ди вував іноземців. А вже в 1702 році гетьман стає хрещеним батьком другої дитини Пилипа і Ганни Орликів - Григорія.

Природній поетичний талант, знання п’яти іноземних мов, глибока ерудиція, освіта високого європейського кштал ту дозволили П. Орлику за короткий проміжок часу стати “правою рукою” гетьмана І. Мазепи.

13

“Права рука” Івана Мазепи

На посадах військового канцеляриста а потім і реєнта (старший над канцеляристами) у Генеральній канцелярії Гетьманщини П. Орлик був з 1698 по 1707 рр. Посада війсь кового канцеляриста не тільки добре оплачувалася, але й стояла досить високо в тогочасній козацькій ієрархії. Канце ляристи опрацьовували тексти гетьманських універсалів та листів, провадили діловодство, слідкували за архівом, вели записи, обрахунки тощо. З цих “бюрократів” також фор мували допоміжний персонал посольств до іноземних пра вителів. Зрозуміло, що канцеляристи мали вільно володіти декількома мовами, знати дипломатичний етикет і звичаї ба гатьох країн світу. Пилип Орлик винятком не був.

У сучасних довідкових та популярних виданнях зустріча ється твердження, що П. Орлик став генеральним писарем у 1702 чи 1706 рр. Хоча насправді документи засвідчують про те, що ще в 1707 р. він служив у Генеральній військовій канце лярії на посаді реєнта, а писарський уряд обійняв лише на початку 1708 р., коли йому виповнилося 36 років.

Повноваження та впливовість генерального писаря ви пливали з функцій Генеральної військової канцелярії у струк турі Козацької держави. По суті, вона була таким собі Кабіне том Міністрів, до повноважень якого належали цивільні та військові справи загальноукраїнського значення, а також зов нішня політика держави. Центральне місце у Канцелярії від водилося генеральному писарю, якого за кордоном досить

14

Пилип Орлик

часто називали Канцлером або ж Секретарем. На нього покладалися обов’язки не лише голови канцелярії та довіре ної особи гетьмана, але й “міністра закордонних справ”.

Про те, що П. Орлик з часом став “правою рукою” І. Мазе пи свідчить той факт, що він був посвячений у найпотаємніші справи гетьмана. Зокрема, саме П. Орлик у 1706-1707 рр.

15

шифрував надзвичайно секретні листи до княгині Анни Дольської, яка виконувала роль посередника між І. Мазепою та польським королем Станіславом Лещинським. Як свідчив полтавський полковник Іван Іскра, “більше усіх знає всі таєм ниці змови Мазепи писар Орлик, тому що через його руки про ходить вся гетьманська переписка”.

Згідно зі своїми обов’язками, П. Орлик брав участь у всіх козацьких радах, де не тільки занотовував хід подій, але й активно підтримував політику гетьмана. Адже серед стар шини, як правило, не існувало одностайності щодо ухвалення тих чи інших рішень. Розуміючи, що генеральний писар є його однодумцем, гетьман І. Мазепа запропонував йому скласти взаємну присягу особистої вірності. Пізніше, описуючи події 1707 р., П. Орлик зазначав, що І. Мазепа “поцілував хреста із животворящим деревом, що лежав перед ним. А до мене повер нувшись, сказав такі слова: “Покладаюся я на тебе кріпко і сподіваюся, що ані совість твоя, ані цнота, ані поштивість, ані вроджена кров шляхетська, не допустить тобі, аби мене у

пана й благодійника свого, зрадив...” І. П. Орлик ніколи не зрадив ані своєму наставнику, ані високим ідеалам, які той сповідував.

Саме П. Орлику восени 1708 р. І. Мазепа доручив скласти інструкцію латинською мовою для свого посланця до шведсь кого короля Карла XII Густава. Під час повстання проти Москви, яке розпочалося в Україні наприкінці жовтня того ж року, генеральний писар П. Орлик продовжував викону вати свої посадові обов’язки, а також був найпершим поміч ником, дорадником та виконавцем усіх розпоряджень геть мана.

Очевидно, що рукою П. Орлика було написано українсь ку версію договору зі Шведським королівством, укладеного в селищі Гірки під Новгород-Сіверським 29 жовтня 1708 р.

У цій угоді, зазначалося, зокрема, що “Іван Мазепа законний

16

Маршрут шведського війська Гетьманщиною

князь України, жодним способом не може бути нарушений у володінні цим князівством..., стани України заховають всі вольності згідно зі своїми правами та стародавніми законами

Тобто угода мала гарантувати Українській козацькій державі незалежність, а також захист з боку Швеції від зовнішніх ворогів.

Після Полтавської катастрофи 1709 р. П. Орлик разом з І. Мазепою та Карлом XII Густавом відступив до Бендерської фортеці, яка належала Османській імперії. Трагедія поразки під Полтавою та втеча до “диких околиць” залишила в душі козацького провідника глибокий слід. Про це він неоднора зово згадував у своїх листах та щоденнику. Але вона не зла мала його, не викорінила почуття щирого патріота своєї землі.

П. Орлик неодноразово засвідчував свою відданість гетьману навіть тоді, коли І. Мазепа перебуваючи вже на смертному одрі віддалив його від себе, сподіваючись передати гетьман ську булаву своєму небожеві Андрію Войнаровському. Однак той не був у захваті від такої перспективи, а старшина та коза ки забажала бачити своїм гетьманом П. Орлика.

18

Гетьман і незалежник до скону життя

Після смерті Івана Мазепи на козацькій раді поблизу ту рецької фортеці Бендери 5 квітня 1710 р. генерального писаря Пилипа Орлика обрали гетьманом Війська Запорозького “обох сторін Дніпра”. На честь новообраного гетьмана швед ський король Карл XII Густав влаштував у своєму таборі уро чистий прийом, на якому П. Орлик виголосив барвисту, спов нену гідності промову латинською мовою у стилі античних ораторів. У ній були й такі слова: “Чи мені...рівнятися з Іваном Мазепою, якому за славою та популярністю не було рівної людини у нашій Вітчизні. Чи мені, який не має ніяких заслуг, винести на раменах, подібно Атланту, що виносив падаюче небо у тягар правління Україною?.. Чи мені, подібно Тезею, блукаючи по кручених шляхах, винести із лабіринту страшен ного рабства гарну Аріадну - нашу Отчизну, яку стереже московський дракон, і повернути її колишню волю?”

Заповітна мрія гетьмана полягала в побудові незалежної Української держави в межах етнічних українських земель.

Це добре помітно з його численних висловлювань, а особливо з дипломатичних зусиль і тих міжнародних договорів, які він підписував зі шведським королем та кримським ханом.

Так, 23 січня 1711 р. між П. Орликом та Кримським ханством була укладена мирна угода в якій визнавалося, що " хай вона [Україна] - буде вільним народом" . У 1712 р. на переговорах з Туреччиною посланці від гетьмана обстоювали ідею незалежності Козацької держави й переходу під булаву

19

П. Орлика Лівобережної

та Правобережної Укра їни. Перу П. Орлика нале жить

знаменитий

Мані фест до європейських на цій, який було оприлюдне но навесні 1712 р. У цьому

документі (який, до речі,

до болю нагадує Маніфест

до європейських монархів

1658 року гетьмана Івана

Виговського!)

пояснюва-

Булава Пилипа Орлика

лися основні мотиви бо ротьби за визволення України з-під влади Російської держа ви. Зокрема, в ньому проголошувалося: “Ми не можемо диви тися холоднокровно на нещастя, яким віддана наша нація, на порушення її прав у так багатьох випадках. Ми, одначе, не будемо діяти з почуттям помсти, але ми керуємося виключно мотивом справедливості та згідно з правом, яке дозволяє кож ному захищати свою власну справу й свою власну мету”.

Французький посол Дезайер, який спілкувався з П. Ор ликом, залишив про нього такі свідчення: “Новий запорозький гетьман Орлик з розумом і освітою. Він гарно тримається й зовсім молодий. Гетьман казав мені, що певний у визволенні України з-під Московії. Він прохав протекції для своєї нації Його Християнської Величності, кажучи, що в інтересах Франції, щоб Порта почала війну з Московитами".

Вірним ідеї незалежності України П. Орлик залишився до свого скону. Перебуваючи у вимушеній еміграції, він ні коли не припиняв спроб зацікавити європейських правителів ідеєю незалежності України, намагався використати будь-яку сприятливу нагоду для створення антиросійської коаліції з метою визволити свою землю з московської неволі. У 1741 ро

20

ці в одному зі своїх останніх листів до сина Григора володар гетьманської булави в еміграції П. Орлик писав: "Ніколи не перестану шукати всіх легальних засобів, щоб заявити мої права й права моєї нації на Україну" . Цим він не тільки за свідчував свій високий патріотизм та непереможну політич ну волю, але й заповідав наступним поколінням українців бути незламними в боротьбі за свободу України.

21

Автор першої української Конституції

1710 року

Відразу ж після виборів Пилипа Орлика гетьманом між ним та козацькою старшиною 5 квітня 1710 р. було укладено угоду під назвою “Пакти і Конституція прав і вольностей Вій ська Запорозького”. Серед істориків вона дістала такі назви як “Конституція Пилипа Орлика”, “Бендерська конституція”, “Козацька конституція”, або ж “Конституція України 1710 ро ку”. Звичайно, з одного боку цей акт можна оцінювати лише як договір між гетьманом та старшиною, на зразок тих угод, які, наприклад, укладалися між королем та шляхтою в Речі Посполитої. Однак з іншого боку, то був перший “писаний”

політико-правовий акт, який утверджував основні норма тивні положення за якими мало існувати українське суспіль ство в межах тогочасної Української держави. Він завер шувався присягою П. Орлика на вірне служіння Шведській короні, яка мала охороняти його права як правителя Україн ської Козацької держави.

Важливий у розвитку не лише вітчизняної, але й світової політичної думки документ складався зі вступу-преамбули, 16-ти статей та, власне, присяги новообраного гетьмана на вірність козацькій Україні та шведському королю. Крім П. Орлика, в опрацюванні цього документу брали участь кошовий отаман Запорозької Січі Кость Гордієнко, а також козацькі старшини, соратники І. Мазепи: Федір Мирович, Дмитро Горленко, Іван Ломиковський, Андрій Войнаровсь-кий та Іван Максимович.

22

Титул першої української конституції 1710 р.

23

У преамбулі першої української Конституції було кон цептуально

проаналізовано

українсько-московські

відно сини, починаючи від 1654 р. й закінчуючи 1708 роком. Вказу валося, що “після смерті того, славної, пам'яті гетьмана Богдана Хмельницького, коли та Московська держава числен ними винайденими способами намагалася надвередити і до решти зруйнувати військові права та вольності, які сама ж потвердила, і на народ вільний козацький, якого вона ніколи не завойовувала, накласти невільниче ярмо, тоді, скільки Запо розьке військо в тому терпіло стільки вимушене було кров'ю у

та відвагою боронити цілість своїх прав та вольностей і до такої оборони сам Бог-помститель нахиляв”.

Далі перелічувалися чинники, які стали тією останньою краплею, що призвела до переходу Гетьманщини на чолі з

І. Мазепою, а потім і його наступником П. Орликом під про текторат Карла XII Густава: “напослідок, коли вже оце тепер, за гетьмана, славної пам'яті небіжчика, ясновельможного Іоанна Мазепи, згадана Московська держава, бажаючи до вести свій лихий намір до завершення і віддаючи злом за добро, замість удячності й уваги за такі численні вірні служби і за гоніння на них до останнього знищення, кошти і утрати, за незчисленні відваги і воєнну криваву працю хотіло неодмінно перетворити козаків у регулярне військо, міста забрати в свою область, права і вольності поламати, Запорозьке Низове вій сько викоренити і ймення його навіки згладити, чого явні були і під сей чає знаки, докази й початки”.

Конституція проголошувала відокремлення козацької

України від Московії-Росії, оскільки царі грубо порушили взяті в часи Б. Хмельницького зобов’язання, оберігати незалежність Козацької держави, права й вольності козаків, шляхти, міщан, духівництва. При цьому згідно з тогочасними політико-правовими уявленнями, якась визнана усіма «за конна» держава мала стати гарантом державного існування

24

України. 10 травня 1710 р. Карл XII Густав надав П. Орлику такий гарантійний документ, яким не тільки підтверджував права й повноваження гетьмана та козацтва, але й гарантував незалежність України та непорушність її кордонів.

З огляду на те, що українське козацтво протягом поперед ніх століть виступало ревним захисником православної віри, вже у 1 -й статті Конституції йшлося про захист українського православ’я шляхом виходу Української Православної Церк ви з Московського патріархату й повернення під крило свого споконвічного опікуна - Константинопольського патріарха.

У 2-й статті говорилося про кордони та територіальну ці лісність Козацької держави, яка б об’єднувала як Правобе режну, так і Лівобережну Україну: “Вітчизна наша, щоб у своїх кордонах, стверджених пактами від Речі Посполитої Польської і від Московської держави, передусім у тому, які віді йшли по ріку Случ за гетьманства, славної пам'яті, Богдана Хмельницького, були відступлені, вічно віддані й пактами у кріплені від Речі Посполитої польської в гетьманську область, не були насильно змінені й порушені" Тут також зауважувало ся про те, щоб український гетьман за підтримки шведського короля добивався в московського царя повернення поло нених козаків.

Про налагодження добросусідських стосунків з Кримсь ким ханством йшлося у 3-й статті. Окремий, 4-й, пункт присвячувався політико-правовому статусу Запорозької Січі, більшість козаків якої під час антимосковського повстання 1708-1709 рр. перейшли на бік І. Мазепи й тепер підтриму вали П. Орлика. Згідно з 5-м пунктом старовинний козацький монастир у Трахтемирові, містечка Переволочна і Келеберда на Полтавщині разом з Переволочанською переправою через Дніпро мали перейти під юрисдикцію Січі.

Та найбільшим досягненням першої української Консти туції стала виписана у 6-й статті законодавча норма колек-25

Полтавський Хрестовоздвиженський монастир,

фундований Іваном Мазепою

тивного ухвалення рішень через голосування на представ ницькому органі влади - “публічних” Радах, які мали збира тися тричі на рік (на Різдво Христове, на Воскресіння Христо ве та на Покрову Пресвятої Богородиці). Рада також вибира ла гетьмана, генеральну старшину та полковників, могла за згодою Гетьмана позбавити влади будь-якого посадовця.

26

Отже, українська Конституція 1710 року проголосила станову виборну монархію парламентського типу на зразок Речі Посполитої. Виборна Рада поруч з виборним Гетьманом була водночас і законодавчим, і контрольним, і розпорядчим органом. У такий спосіб встановлювалася колегіальна й демо кратична форма правління Україною.

“Коли б хто з генеральних осіб, полковників, генеральних радників, значного товариства та інших військових урядників над тією ж чернею чи то б гонор гетьманський зважився б образити, чи в якомусь іншому ділі провинитися, то таких переступників сам ясновельможний гетьман не має карати своєю приватною помстою та владою, а повинен таку справу, чи кримінальну, чи некримінальну здати на військовий гене ральний суд і який у нього випаде нелицемірний і нелицеглядний декрет, такий кожен перекупник має й понести” - зазнача лося у 7-й статті Конституції.

А в наступній, 8-й статті, йшлося про права генеральних старшин, які перебували при гетьмані. 9-а стаття встановлю вала повноваження тогочасного міністра фінансів - генераль ного підскарбія, “який мав би в своєму догляді військовий скарб, завідував млинами і всіляким військовим, і приходами і повер тав їх на публічну військову потребу з відомом гетьманським, а не на свою приватну”. Тут також були розписані гетьманські повноваження у фінансово-економічній сфері: “а сам ясно вельможний гетьман до військового скарбу й приходів, які до нього належать, немає належати і на свій персональний пожи ток вживати, а задовольнятися своїми оброками та прихо дами, які кладуться на булаву та його гетьманську особу”.

Як поборювати свавілля козацьких можновладців і коруп цію зазначалося у 10-й статті: “... постановляється, щоб ясно вельможний гетьман не заводився жодними, хоч і найбільшими додатками та респектами, нікому за корупції полковничих урядів та інших військових і посполитих начальств не давав і насильно

27

на них нікого не встановлював, але завжди як військові, так і посполиті урядники мають бути вибрані вільними голосами, особливо ж полковники, а після вибрання потверджені гетьман ською владою, однак елекції таких урядників мають відправля тися не без гетьманської волі. Те ж таки право мають і пол ковники й зберігати й не постановляти без вільного вибору цілої сотні сотників та інших урядників через корупції та будь-які інші респекти, не повинні також через своє приватне урядження їх від урядів відставляти

Не забули в Конституції 1710 р. й про козацьких вдів і си ріт, яких, зважаючи на постійні військові дії та загибель козаків, було на той час в Україні дуже багато. Про їхні права і привілеї йшлося в 11 -й статті: “козачі вдови й осиротілі козацькі діти, ко зацькі вдови і жінки без присутності самих козаків, коли в походах, або на будь-яких будуть перебувати службах, щоб не притя галися до всіляких посполитих повинностей і не утягувалися вимаганням датків - домовлено й постановлено ”

Права українських міщан, купців, селян забезпечувалися 12-ю та 14-ю статтями. 13-а стаття обумовлювала статус міст з магдебурзьким правом. У 15-й статті йшлося про підроз діли найманців у структурі української армії, а в 16-й - про організацію торгівлі та унормування податкової системи.

Перша українська Конституція 1710 року переконливо засвідчила прагнення більшої частини тогочасної української еліти жити згідно з власними звичаями, традиціями і законами, які спиралися на глибокий демократизм козацтва й не мали нічого спільного з організацією суспільства й влади в Росії. Мос ковська тиранія була глибоко чужою для українських козаків, політична культура яких сформувалася на ніколи не знаних в Росії, але притаманних усій Європі ідеалах лицарства та шляхет ської демократії. Конституційні положення виразно продемон стрували органічну належність українського світу до євро пейської цивілізації.

28

Визвольні походи

Отримавши гетьманську булаву, П. Орлик насамперед

взявся відвойовувати Україну в московського царя Петра І

та польського короля Августа II. Гетьману сприяв той факт, що після Полтавської катастрофи амбітний король Швеції будував плани щодо відновлення втрачених позицій. 1 грудня 1710 р. у похідній резиденції шведського монарха в Бендерах відбулася нарада за участю П. Орлика, кримського хана Девлет-Гірея і Ю. Потоцького - представника “опозиційного”

польського короля С. Лещинського. Було вирішено провести військову операцію з метою відвоювати в Петра І Київ та Лі вобережну Україну. У зв’язку з цим, гетьман вислав до Укра їни своїх представників, які поширювали серед населення гетьманські універсали з закликом визнавати його владу та формували серед місцевої старшини коло прихильників ідеї незалежності Козацької держави від Москви.

Перед тим, як вирушити в похід П. Орлик заручився під тримкою Карла XII Густава, який надав гетьману спеціальний універсал-звернення до правобережних українців, де, зокре ма, говорилося, що “підступні ворожі плани (Росії. - Т.Ч.) сягають навіть далі, щоб козаків, удатних і славних на війні, вигнати з давніх місць проживання й вислати в райони, віддалені від їхніх прадавніх земель”. Під час походу на Право бережжя П. Орлик у своїх листах до канцелярії шведського короля постійно повідомляв про те, як розвиваються події.

Новий український гетьман виявив таку ж подиву гідну вірність домовленостям з Карлом XII, як свого часу й Іванові

29

Мазепі. Все життя П. Орлик

добре пам’ятав, що шведсь кий король був поборником

визволення

України

з-під

московського ярма й не тіль ки на словах, а й докумен тально погоджувався бути

гарантом її незалежності. Зі

свого боку, П. Орлик ніколи

не зрікався цього монарха,

навіть у дуже складних і не безпечних ситуаціях, зокре ма, під час підготовки турків

і татар до штурму табору

Карл X I I .

Карла XII Густава у Варниці

Гравюра з портрета Крафта, 1717 на початку ЛЮТОГО 1713 р.

Як свідчать джерела, кримський хан Девлет-Гірей у цей час направив до П. Орлика турецького урядовця і двох мурз, щоб ті поцікавилися в гетьмана, кого він буде підтримувати - ко роля чи султана з ханом? На таке питання гетьман заявив, що він ніколи не зречеться шведської протекції. ..." Девлет-Гірей не зміг ані переконати мене, ані [злякати] погрозами, що він відрубає мені голову біля дверей мого помешкання й забере мою родину в полон, якщо я... не прийму заступництва турків”, - писав згодом Орлик у своєму щоденнику. На чолі декількох десятків козаків гетьман бився разом з трьома сотнями гвардійців Карла XII Густава проти 20 тисяч татар і 6 тисяч турків у варницькому таборі.

Навіть після спішного від’їзду короля Швеції з території Османської імперії до Стокгольму П. Орлик продовжував за кликати Карла XII Густава не полишати українських справ.

Серед іншого він радив монархові укласти договір з королем Речі Посполитої: “Якщо Його Величність король шведський

30

укладе з Августом II мир, щоб

я, Військо та Україна, раніше

включені в ту угоду, не були

ганебно покинуті на мусуль манське рабство, оскільки я аб солютно не згоден на турецьку

протекцію над Україною ”.

У складі союзницької ар мії, яка наприкінці серпня ви рушила у визвольний похід,

перебувало близько 4 тис. за порожців

кошового

отамана

Костя Гордієнка, 2 тис. поляків

опозиційного польського воє води Ю. Потоцького та більше

Хрест на могилі кошового

Костя Гордієнка

ніж 20 тисяч буджацьких татар

і ногайців. Уже на середину лютого 1711р. під контролем гетьмана опинилася значна територія Східного Поділля.

Під час першого етапу походу вдалося схилити на свій бік більшість місцевого українського населення. Про це свід чив і сам московський цар Петро І, який на початку травня писав до О. Меншикова, що П. Орлика підтримує вся “за дніпровська” Україна. Наступника І. Мазепи у його прагненні поширити свою владу на Правобережжя підтримали такі місцеві урядовці, як полковники: Богуславського полку - Са-мійло Іванович (Самусь), Корсунського полку - Андрій Кан-диба, Уманського полку - Іван Попович Канівського - Дани ло Ситинський. Об’єднанню українців сприяли, зокрема, універсали гетьмана П. Орлика із закликом виступати проти російського царя. Один із них був виданий гетьманом 9 березня 1711р. під час перебування в Лисянці.

Неприступною залишалася тільки Біла Церква, фортифі каційні споруди якої відігравали важливе значення у війсь

31

План Білоцерківської фортеці. Мал. 1713 р.

ково-стратегічних планах українського гетьмана. 25 березня його війська розпочали облогу добре укріпленої, з чисельним гарнізоном фортеці. Хоча запорожці разом з татарами й ово лоділи передмістям, але трьохденний штурм Білої Церкви не дав результатів. Не витримавши, татари кинули П. Орлика і, розпорошивши свої загони по Наддніпрянщині, почали гра бувати місцеве українське населення, плюндрувати міста й села, захоплювати ясир. Польські підрозділи Ю. Потоцького вирушили на Волинь, а сам гетьман, зважаючи на обставини, змушений був відступити до Фастова.

У цей час П. Орлик намагався перетягнути на свій бік також лівобережного гетьмана І. Скоропадського. Він звер нувся до того з пропозицією об’єднати зусилля заради возз’єд нання України та звільнення її від російської присутності.

Допомагати козакам мали шведський король і турецький сул тан, які постановили, щоб Україна залишалася “вільною Річчю

Посполитою”. Та, на жаль, І. Скоропадський не тільки не під тримав починань П. Орлика, а навпаки - вислав на Правобе режжя козацькі підрозділи для боротьби з ним.

Непереборною проблемою стала для П. Орлика пове дінка татарських “братів”, які, не дотримуючись попередніх домовленостей, вийшли з-під контролю й почали пустошити Правобережну Україну. До честі гетьмана він усіма засобами намагався утримати хана Девлет-Гірея від таких дій. Спо чатку гетьман нагадав ханові положення січневого україн сько-татарського договору. Коли це не переконало, він вказав Девлет-Гірею на його зобов’язання перед Карлом XII Густа вом брати в ясир лише ворогів, а не мирне українське населен ня. Однак це також не справило враження - татари й далі продовжували свою традиційну справу. Тоді П. Орлик звер нувся до турецького султана Агмеда III, який таки наказав Девлет-Гіреєві повернути всіх українських полонених до тих місць, звідки вони були виведені до Криму.

Зрада Кримського ханства стала фатальною. Гетьмана покинули й правобережні козацькі полки, які були змушені повертатися захищати рідні оселі. Визвольний похід захли нувся. Позбавлений військової підтримки правобережних козаків і татар П. Орлик у середині квітня 1711 р. з тяжким серцем відійшов з території України. Захист шведського ко роля не допоміг П. Орлику відвоювати Правобережну Укра їну в російського царя та польського короля. Більш того, саме спроби П. Орлика повернути під свою владу ці землі змусили царя Петра І та лівобережного гетьмана І. Скоропадського протягом другої половини 1711-1712 рр. за домовленістю з королем Августом II здійснити примусовий згін населення (понад 200 тис. осіб) з Правобережної України на Лівобереж жя. Як писав 10 березня 1712 р. сам П. Орлику листі до вели-33

кого візиря Османської імперії, російські війська залишили Правобережну Україну “жахливо і неможливо спустошену, випалену й знелюднену”.

Та гетьман не склав рук і наприкінці 1712 р. вислав на Правобережну Україну козацькі підрозділи під керівництвом наказного гетьмана Д. Горленка. Проте 4 грудня під Уманню орликівці зазнали поразки від коронних військ Августа II на чолі з М. Любомирським. Невдовзі вони все ж таки оволоділи значною територією Правобережжя й перебували тут з лютого до листопада 1713 р, а окремі підрозділи - до початку 1714 р. Карл XII Густав на той час вже перебував далеко від кордонів України. П. Орлик у своїх листах до нього постійно повідомляв про те, як розвивається процес утвердження його влади, на правому березі Дніпра. На жаль, і ця визвольна акція закінчилася невдачею.

34

Відплата Петру І за Полтаву

Як вдумливий політик і талановитий дипломат П. Орлик добре розумів, що для визволення України з російської неволі слід об’єднати зусилля усіх можливих союзників. Ще задовго до військових походів на Правобережну Україну 1711 — 1713 pp. П. Орлик почав налагоджувати тісні стосунки з ту рецьким султаном. Саме українські дипломати вислані П. Орликом до Туреччини на початку 1711 p., за допомогою французького резидента у Стамбулі Дезаєра спонукали ту рецького султана Агмеда III оголосити війну Російській імпе рії. Османська армія переправилася через Дунай і підійшла до Пруту в районі молдавського містечка Фальчі. У свою чер гу розпалений перемогою під Полтавою ненаситний до чужих територій Петро І скерував свої військові сили в напрямку столиці Молдови міста Ясси, сподіваючись завоювати приду-найські князівства. Так званий Прутський похід Петра І мав призвести до утворення такого собі “Орієнтального цісарства”, тобто великої православної імперії на теренах колиш ньої Візантії. Однак не так сталося, як гадалося.

Данський посол Юст-Юль залишив спогади про те, що під час просування московитів до Пруту запорожці К. Гор дієнка за наказом П. Орлика атакували військовий обоз Петра І й відібрали 700 (!) підвод з хлібом і борошном, а також по стійно відрізали їм шлях до річок.

Влітку 1711р. війська П. Орлика воювали на боці султана в битві між турецькою та російською арміями на річці Прут

Гармаш часів І. Мазепи. Худ. С. Васильківський, 1900р.

36

Петро І з російською армією біля р. Прут.

Невідомий художник

поблизу молдавського містечка Станілешті. 8 липня відбувся бій, який закінчився великою поразкою росіян. Об’єднані підрозділи турків, татар, шведів та українців вдалим манев ром швидко оточили московських стрільців, які навіть не встигли як слід утворити оборонний табір. Після цього союз ницькі війська без перешкод звели навколо війська Петра І

земляні вали на яких було встановлено гармати. Бомбарду вання деморалізованої російської армії тривало в ніч з 9 на 10 липня, а також протягом наступного дня. У підсумку заги нуло близько 3 тис. вояків противника. Якби турецьке коман дування не наказало припинити вогонь російська армія була б розбита вщент. У штабі Петра І, готуючись до полонення, почали палити секретні документи. Пізніше цар згадував, що під Прутом з росіянами “майже так трапилося, як зі шведами

під Полтавою ”.

Близько 7 тис. українських козаків під керівництвом П. Орлика та К. Гордієнка зробило значний внесок у перемогу Османської імперії, Шведського королівства та Кримського

37

ханства над московитами, й таким чином відплатили своїм ворогам за поразку під Полтавою. Здавалося, до здобуття незалежності України залишався один крок. Тяжка поразка Петра І, зацікавленість султана в суттєвому послабленні Ро сії, чого найшвидше можна було досягти позбавивши її Укра їни, давала П. Орлику усі підстави сподіватися на омріяний успіх. Ані політично, ані військово Росія не мала чим крити й здавалося цього разу її карта бита. Однак знайшовся таки аргумент, який дав змогу їй вислизнути з пастки.

Щоб уникнути ганебного полону, Петро І за порадою своєї дружини Катерини наказав зібрати гроші та відправив свого урядовця П. Шафірова для “переговорів” з великим ві-зирем Балтаджі Мегмед-пашею. Посол мав підкупити вели кого візира й підписати з турками мирну угоду на будь-яких умовах, лише б турки випустили залишки російської армії на чолі з царем з полону-оточення. За 850 кг золота тогочас ний османський прем’єр-міністр погодився зняти облогу. Яке значення відіграв для Росії такий “міждержавний хабар”, про мовисто свідчить факт заснування Петром І у 1712 р. ордену Святої великомучениці Катерини (інша назва - “Визволен ня”) - на згадку про те, як царівна вчасно підказала вихід із здавалося б безнадійної ситуації.

Отже, у липні 1711 р. поблизу Прута між Османською імперією та Московською державою був підписаний так званий Прутський мирний договір за яким росіяни віддавали туркам Азов, а також мали знести новозбудовані фортеці у Приазов’ї та Нижньому Подніпров’ї. Питання про політич ний статус України стало одним з головних під час перегово рів. Цар змушений був зректися Правобережної України, “відняти від неї руку” на користь кримського хана та гетьмана П. Орлика. Однак відповідна стаття договору не була випи сана докладно, що давало змогу обом сторонам трактувати її по-своєму. Крім того, мова не йшла про Лівобережну Україну, 38

Великий візир Балтаджі-Мехмед

яку Росія цупко тримала у своїх задушливих обіймах. Але найганебнішим було те, що Петро І отримав можливість ви вести рештки свого війська, оговтатись, а потім і далі взятися за своє. Унікальна нагода вгамувати територіальні апетити Росії була бездарно втрачена, що бумерангом вдарило як по Туреччині, так і по Україні.

П. Орлику не залишалося нічого іншого, як старатися не

допустити ратифікації угоди султаном. Це хоча й не могло

39

вернути ситуацію назад, але хоча б залишало Туреччину та Росію в стані війни. Очевидці засвідчували, що, дізнавшись про умови Прутського договору, П. Орлик швидко виїхав з Бендер до Ясс вмовляти великого візиря Баталджі Мегмед-пашу, щоб той переконав султана не ратифіковувати його.

Гетьман вимагав, щоб царські війська не лише покинули всю територію України (а не тільки Правобережжя), а й повер нули законнообраному гетьману забране “майно”. Ставлення до російської присутності на українських землях було одно значним: “.. щоб московити, залишаючи козацьку країну, за

сво'ім звичаєм не руйнували Україну ”.

40

Стосунки з Османами

Українське посольство, яке в жовтні 1711 р. вирушило до Стамбулу, очолив прилуцький полковник Д. Горленко. Ра зом з ним перебували генеральний суддя К. Довгополий, гене ральний писар І. Максимович, генеральний осавул Г. Герцик та кошовий отаман К. Гордієнко. У своїй інструкції П. Орлик наказував послам, щоб вони вимагали від султана зміни пункту Прутського трактату, який торкався України й був досить неясно сформульований. Генеральна старшина мала відстоювати такі основні положення: 1) Османській імперії необхідно визнати суверенітет гетьмана над Україною «обох

сторін Дніпра»; 2) Україна має управлятися гетьманом, який обирається вільними голосами; 3) Османська імперія не може самовільно зміщувати обраного гетьмана; 4) султан повинен змусити Москву назавжди відмовитися від претензій на Україну; 5) Кримське ханство не може домагатися панування над Україною; 6) мають бути забезпечені автономні права Запорозької Січі тощо.

Ця інструкція була підготовлена в трьох варіантах, які різнилися між собою пунктом про те, під чиєю протекцією має перебувати незалежна Українська козацька держава, тобто хто мав бути гарантом її незалежності. У першому наго лошувалося на тому, що українці мали залишатися під захис том Шведської корони; у другому висловлювалося бажання піти під заступництво султана; третій варіант не розголошу вався і його тримав при себе член посольства, генеральний

41

писар І. Максимович, який мав оголосити побажання П. Ор лика лише за певних обставин.

До речі, тісні стосунки відразу ж з обома монархами по ставила П. Орлика в незручне становище. Султан вимагав особистої присутності гетьмана на переговорах у Стамбулі, а шведський король забороняв П. Орлику їхати до столиці Порти. “Він (Карл XII Густав. - Т.Ч.) наказав мені не приста

вати до турків. Я підкорився його наказам, які суперечили моїм

інтересам” - згадував П. Орлик вже під час свого перебу вання в еміграції.

Активна діяльність українців у Стамбулі та їхній вплив на переговори султана з російським послом П. Шафіровим неабияк стурбували московських дипломатів. “Малоросійські

зрадники підбурюють турецький двір проти Росії і вони якраз

і є головною причиною, яка перешкоджав укладенню миру” -

зазначав П. Шафіров у листі до свого царя.

У підсумку діяльності українсько-турецької комісії було укладено два договори між гетьманом П. Орликом і султаном Агмедом III. Перший з них, оформлений між 25 та 28 грудня 1711 року як султанська грамота, забезпечував П. Орлику владу над “козаками обох боків Дніпра”. Тобто, під гетьман ську булаву мала відійти як Правобережна, так і Лівобережна Україна. Однак спротив російських дипломатів на чолі з П.

Шафіровим і, найголовніше, швиденьке виконання Петром І

прутських домовленостей у частині зруйнування новозбу-дованих фортець, схилили Агмеда III до перегляду договору.

У новому варіанті (від 16 березня 1712 р.), на жаль, вже не згадувалося про перехід під булаву П. Орлика Лівобережжя.

Найголовніше положення нового договору було таким: “...Ми (турецький султан - Т.Ч.) оцю Україну по цей бік Дніп

ра, яка на основі воєнного права перейшла до нашого непере-

моусного цісарства від московського царя, передаємо і ласкаво

відступаємо у повне володіння вищейменованованому гетьма42

нові козаків українських і запорозьких, найменшому Пилипу

Орлику і його нащадкам, гетьманам українським і запорозь

ким... під нашою непереможною протекціею"

Таким чином, опираючись на положення Прутського до говору з Росією, Туреччина віддавала Правобережну Україну гетьманові П. Орлику в “повне володіння". З іншого ж боку, відмова від претензії на Лівобережжя дозволила Агмеду III укласти нове перемир’я з Петром І терміном на 25 років, яке було підписано у Стамбулі 3 квітня 1712 р.

Цей мирний договір між Росією й Туреччиною викликав бурхливий протест українського лідера. Гетьман знову звер нувся до турецького візиря, намагаючись якнайгрунтовніше аргументувати свою позицію, посилаючись на історичне пра во обраних українцями гетьманів володіти всією Україною: “Не лише всі мої попередники з усім Військом Запорозьким

добивалися визволення від московського ярма Лівобережної

України, найближчої до Московщини за Правобережну, але й

сам гетьман Мазепа не для чого іншого з'єднав зброю Війська

Запорозького зі зброєю війська Його Величності шведського ко

роля і разом пішов під протекторат Блискучої Порти, як тіль

ки для того, щоб зробити самостійною всю Україну, і передусім

Лівобережну...”

Як ніхто інший, П. Орлик добре розумів, що від переходу на папері під його булаву Правобережжя до реального утверд ження тут гетьманської влади далека дорога. Про це перекон ливо свідчили не лише невтішні наслідки походу 1711 р., але й тогочасна міжнародна ситуація. Адже на Правобережжя, окрім Москви, претендувала ще й Варшава. За нього треба було ще довго й уперто воювати як зброєю, так і дипломатич ними засобами.

Поступово П. Орлик у своїй політиці відходить від орієн тації на військову підтримку Туреччини. Він продовжує три матися Карла XII Густава, який ще перебував у Бендерах.

43

Пам’ятник на місці військового табору Карла XII у Бендерах 44

Доки існувало переконання, що султан і хан допоможуть П. Орликові звільнити не лише спустошене Правобережжя, а й Лівобережну Україну, гетьман співпрацював з турками й татарами, визнаючи їхню зверхність, але не пориваючи зі шведським королем. Але той наприкінці 1713 р. вирушив з Бендер до Швеції, що неймовірно послабило позиції П. Орли ка. Цим від’їздом негайно скористалася Річ Посполита, яка потроїла зусилля, щоб повернути усю повноту влади над Пра вобережною Україною.

Аргументи польської дипломатії, за якою стояла ще до сить сильна держава потуга, виявилися вагомішими, ніж Орликові. 22 квітня 1714 р. Османська імперія підписала договір з Річчю Посполитою, згідно з яким Правобережна Україна відходила до володінь польського короля. Україн сько-турецький договір від 16 березня 1712 р., за яким Право бережжя визнавалося за П. Орликом, залишився простим аркушем паперу. Зважаючи на турецько-польські домовле ності, український гетьман змушений був вивести свої війська з Правобережної України, а вже в червні 1714 р. з тяжким серцем виїхав з найближчим оточенням і сім’єю до Швеції.

45

Звитяги й складнощі еміграції

У Швеціі П. Орлик разом з родиною та найближчими со ратниками проживав упродовж п’яти років. Шведський істо рик Альфред Єнсен писав про його перебування у цій країні як про “безвідрадно тяжке”. Однак незважаючи на мате ріальну скруту та важкі умови життя, гетьман добре пам’ятав про Україну та свою місію й уперто звертався до Карла XII Густава щоб той клопотався про звільнення полонених мос ковитами українців, а також не забував про те, що Україна перебуває “під тиранським ярмом московського панування і

дихає лише надією на слушний час для увільнення від того

ярма”.

Гетьман пильно стежив за розвитком міжнародної ситуа ції, шукав будь-якої нагоди, щоб піднести справу визволення України на міжнародний рівень. Він постійно шукав можли вості для створення антиросійської коаліції.

11 жовтня 1720 р. зі Стокгольма через німецькі та австрій ські князівства П. Орлик переїхав до Чехії потім до Польщі, а звідти до володінь турецького султана - Молдавії, Румунії, Болгарії та Македонії. Протягом 1722-1734 рр. гетьман жив у містечку Салоніки в Греції, а потім в Яссах. Саме перебу вання на території Османської імперії було одним із най складніших періодів у житті гетьмана. Адже тоді Петро І нака зав своїм агентам будь-що заарештувати непокірного україн ця. Розробленою в Санкт-Петербурзі операцією із захоплення Пилипа Орлика та його родини керував улюбленець росій ського царя Павло Ягужинський.

46

Ясси

Саме за успіхи в переслідуванні мазепинців по території усієї Європи (зокрема, в Гамбурзі було схоплено А. Войнаро-вського, у Варшаві - Г. Герцика) П. Ягужинський був у 1722 р.

призначений на одну з найвищих державних посад в Росій ській імперії - генерал-прокурора Сенату.

З огляду на те, що П. Орлику було добре відомо про “мос

ковське домагання та розшук”, він чітко дотримувався законів конспірації.

Поселившись у Салоніках, гетьман-емігрант зустрічався з англійським та французьким консулами. Він також нала годив контакти з послом Франції у Стамбулі, а з 1725 р. почав активну переписку з польським королем у вигнанні Станісла вом Лещинським (той перебував у Парижі). Історики й до цього часу задумуються над питанням, як гетьману П. Орлику в умовах еміграції та безгрошів’я вдавалося вмовляти працю вати на себе численних довірених осіб, посланців та агентів.

Серед них були православні, католицькі та протестантські священники й ченці, турецькі, грецькі й болгарські купці, 47

шведські, польські французькі, російські, данські, німецькі дипломати та офіцери.

П. Орлик постійно тримав руку на пульсі подій, які відбу валися на Лівобережній Гетьманщині та на Запорозькій Січі.

Відомо, що 5 березня 1724 р. грецький купець розповів йому про смерть гетьмана І. Скоропадського та запровадження цар ським урядом Малоросійської колегії. “Титул гетьмана Укра

їни буде ліквідовано” - записав П. Орлик з цього приводу у своєму щоденнику. Пізніше православні ченці з Афону пові домили йому про те, що російський цар примусив українсь ких козаків рити канал між Ладогою та Волгою, посилав ко зацькі полки воювати далеко на Кавказ з Персією та призна чав на полковницькі уряди замість українців росіян, сербів, молдаван. Православний єпископ з Галацу, який певний час перебував в Україні, якось розповів гетьману-емігранту, що він під час своєї поїздки бачив сльози на обличчях окремих українців при згадці імені Орлика.

П. Орлик постійно цікавився європейською пресою. Так, наприклад, у 1727 р. з амстердамської газети він дізнався про обрання лівобережним гетьманом Данила Апостола, якого не одноразова називає у своєму щоденнику “недолугим волохом ”.

Про особисту порядність та надзвичайну моральність П. Орлика промовисто свідчить той факт, що перебуваючи десятиліттями далеко за межами батьківщини, він щорічно у дні Полтавської катастрофи та смерті гетьмана І. Мазепи ходив до церкви молитися за свого наставника та соратників, полеглих у боротьбі за незалежність.

48

Гетьманський син - генерал Франції

5 листопада 1702 р. в столичному місті Батурині у сім’ї генерального писаря Пилипа Орлика народився син, якого назвали Григором і невдовзі охрестили в місцевому соборі.

Хрещеним батьком новонародженого був ніхто інший, як сам ясновельможний пан гетьман “обох сторін Дніпра” Іван Ма зепа, а хрещеною матір’ю - дружина впливового генерального судді Василя Кочубея. У ті святкові дні ніхто не міг передба чити ні долі цих поважних українських урядовців, ні долі са мого Григора. А вона видалася не такою вже й прихильною до всіх, хто брав участь у тих урочистостях. Життя хлопця, починаючи з підліткового віку, минуло далеко поза межами батьківщини. Однак, незважаючи на різні біографічні колізії, Григір Орлик став визначним державним і військовим діячем Франції, генерал-поручником і довіреною особою французь кого короля Людовіка XV, отримав від свого зверхника висо кий графський титул.

Про життя й діяльність Григора, так само як і про його батька, можна було б зняти захопливий пригодницький фільм. Уже в 14-річному віці хрещеник Мазепи взяв участь на боці шведського короля Карла XII Густава у битві під фор тецею Штральзунд. Григір з відзнакою закінчив Люндський університет у Швеції. Протягом 1719-1720 рр. проходив службу у шведській, а через деякий час у саксонській королів ських гвардіях, а згодом виконував обовязки осавула при польному коронному гетьмані Речі Посполитої. Від початку

49

1730-х рр. гвардійський офіцер Г. Орлик розпочав військово-політичну карєру при французькому королівському дворі.

Григір Орлик був одним з наймолодших серед тих

мазепинців, які опинилися за кордоном. Він виявився гідним свого батька й до скону залишався великим патріотом Укра їни. За життя гетьмана Григір був надійним батьковим сорат ником, його вухами й очима при іноземних дворах. Через свого сина П. Орлик провадив різноманітні дипломатичні ак ції, намагаючись зацікавити Європу справою визволення України. Нерідко вдавався Григір і до самостійних заходів, особливо перебуваючи при французькому королівському дворі. Коли з відходом в інший світ П. Орлика, на жаль, були остаточно, як на ті часи, втрачені перспективи боротьби за українську незалежність, вдячний син проніс через усе своє життя синівські почуття та захоплення подвижництвом свого великого батька.

Свою дипломатичну карєру на службі уряду Франції

Г. Орлик розпочав з поїздки до Османської імперії та Крим

50

ського ханства. Після повернення до Парижа він мав аудієн цію у французького короля. 9 червня 1733 р. Людовік XV при йняв свого молодого дипломата. Монарх розпитував його про подорожі до Стамбулу та Бахчисарая, цікавився службою Григора у Карла XII Густава та просив висловити свої вра ження про хрещеного батька Івана Мазепу.

Саме Г. Орлик відіграв важливу роль у проголошенні польським королем Станіслава Лещинського. Влітку 1733 р., після смерті Августа II, коли боротьба профранцузького і про-німецького угрупувань Польщі за королівський трон перебу вала у найвищій точці кипіння, Г. Орлику було доручено таєм но допровадити одного з найвірогідніших кандидатів на трон С. Лещинського з Парижа до Варшави, де той мав взяти участь в елекційній боротьбі. Ця подорож була дуже ризикованою, адже її шлях пролягав через землі Габсбурзької коаліції, яка була во роже налаштована до французького двору. Однак, разом зі ще одним французьким офіцером Г. Орлику вдалося за два тижні (26 серпня-8 вересня) подолати всі перешкоди й привезти С. Лещинського до Варшави. 12 вересня останнього було про голошено королем Речі Посполитої. За це Людовік XV вручив П. Орлику надзвичайно коштовний діамант, а французька коро лева подарувала йому свій портрет.

Бездоганно виконуючи накази і доручення французького короля, Григір, тим не менше, намагався якось вплинути на свого патрона в українській справі. З грудня 1731 р. він подав Людовіку XV меморіал, в якому відзначав, що “інтерес Фран

ції та її слава покликають її дати захист пригніченим націям,

а чи можна знайти більш пригнічену націю, як Козацьку?...

Немає вже на Україні жодних вольностей, існує лише фантом

свободи...” Гетьманич просив звернути увагу на те, що Росія згідно з Прутським трактатом 1711 р. відмовилася від коза цтва, але згодом підступно окупувала Україну. Це певною мі рою вплинуло на короля, який наказав своєм посланцям до 4*

51

Польський король Станіслав Лещинський

Туреччини й Криму просити султана допомагати гетьману-емігранту Пилипу Орлику.

У серпні 1734 р. Григір під виглядом татарського купця пробрався на Лівобережну Україну, де зустрівся з полтавсь кою та чернігівською козацькою старшиною. Вони запевнили, що шанують і памятають його батька й готові за нагоди висту пити проти Росії разом із сином такої поважної людини. Тоді лише випадковість врятувала Г. Орлика від арешту росіяна ми, які, збивалися з ніг, розшукуючи його.

Зважаючи на російсько-турецьку війну 1734-1739 рр.

Г. Орлик уклав план визволення України й подав його на роз-52

Замок Григора Орлика в Дентевіль поблизу Парижа

гляд французькому урядові. “...Як тільки турки почнуть на

ступ па Київ, - а тут ключ цілої України, - батько мій розі

шле універсали по всій Україні для козаків, які повинні будуть

піднести зброю проти віковічних ворогів... Вся Україна по

встане, як тільки мій батько на чолі з запорожцями з'явиться

на кордонах, маючи підтримку Порти та Франції”. У цей же час Г. Орлик виношував утопічний план перенесення Запо розької Січі разом з усіма козаками до Франції. А невдовзі, у зв’язку з початком шведсько-російської війни у 1740 р., геть-манич звернувся вже до уряду Швеції з пропозицією спільно боротися проти Росії: “...Порта допоможе у всьому задля ре-

віндиккації від Росії права па вільне посідання України, що

належить батькові та його нації”.

Після смерті у 1742 р. свого батька Григір у розпачі звер тається в листі до французького міністра закордонних справ Амельо: "Ви не можете уявити собі мого горя: батько був для

мене всім - другом, дорадником і вождем”. Безмежна любов і велика повага до батька супроводжували його сина протягом усього життя.

53

З грудня 1747 р. Григір Орлик одружився з чарівною жін кою на імя Луїза-Олена де Брюн де Дентевіль. Вона походила з відомого французького аристократичного роду. Весілля відбувалося у Версалі в присутності всієї королівської родини на чолі з Людовіком XV. Саме король і підписав шлюбну гра моту " графа Орлика, первака небіжчика високомогутнього

вельможі Пилипа графа Орлика, вождя Козацької нації”. Лише після одруження Г. Орлик почав жити розміренішим і спокій нішим життям. Він навіть почав писати працю з історії Укра їни під назвою “Замітки про Україну й Козаків, про яких Євро

па мало що знає”. На жаль, її повний текст до цього часу не віднайдений.

Та невдовзі військовий обов’язок знову покличе полков ника французької армії Г. Орлика виконувати доручення короля. На чолі свого полку він воює на полях битв у Семи літній війні під Росбахом, Гановером та Франкфуртом-на-Майні. За досягнуті успіхи 25 квітня 1759 р. Григір Орлик отримав від Людовіка XV звання генерал-поручника. Але під час важких битв біля Бергену та Міндену Григора було двічі поспіль поранено. Після отриманих ран 14 листопада 1759 р.

славний син великого українського гетьмана помер в одному з похідних шпиталів французької армії.

54

Заповіт Пилипа Орлика

Упродовж свого перебування на чужині Пилип Орлик

вів особистий щоденник, який, по суті, став його своєрідним заповітом для наступних поколінь. “Діярій подорожнього, розпочатого 10 жовтня 1720 року в ім’я найсвятішої Трійці”

(саме так в оригіналі називається щоденник) має обсяг понад 2 000 (!) сторінок, містить записи за 1720-1733 рр. Зберіга ється він в архіві Міністерства закордонних справ Франції в Парижі. П. Орлик писав польською мовою зі вкрапленням українських, латинських, французьких, турецьких, сербських та грецьких слів.

Щоденник розбитий на п’ять окремих зошитів-частин.

Лише перша частина за 1720 - лютий 1723 р. перекладена українською мовою. Інші його складові, хоча й опубліковані, однак ще потребують фахового “розшифрування” з огляду на складний почерк П. Орлика.

Сучасний французький історик Даніель Бовуа відзначав, що тексти гетьмана-вигнанця Пилипа Орлика за своїм зміс том є не лише подорожнім щоденником, а й нагромадженням записів, які передають дух часу й глибоко особисті реакції автора на події та відтворюють інформацію про міжнародне життя, яка доходила до П. Орлика. Д. Бовуа порівняв Пилипа Орлика з видатним європейським просвітителем Вольтером, а окрім того, відзначав велику історичну цінність щоденника, який “реєстрував усвідомлення української ідеї в Європі”

Наскрізна думка, яка проходить через увесь щоденник, полягає в обґрунтуванні необхідності об’єднання усіх укра-55

План Полтавської битви

їнських земель в одну державу під гетьманською булавою П. Орлика, як законного спадкоємця Богдана Хмельницького та Івана Мазепи.

Гетьман дуже влучно оцінив трагічні для України наслід ки Полтавської битви 1709 р.: "У вівторок, в день нещасливої

для нашої сторони полтавської баталії, по якій втратили ми

все, що мали і чим володіли і почали перегрінацію, яку по різних

землях вісімнадцять літ уже континуємо, і Бог знає, коли їй

буде кінець, - сей, кажу, оплаканий день вислухав я службу

Божу.., що нас як ласкавий батько своїм каранем до поправи

життя на поминав... Та у всім нехай повниться його Свята

Воля”. У такий спосіб активний учасник тих подій ніби давав приклад своїм нащадкам під яким кутом зору згадувати про 300-ліття Полтавської битви, яке наближається: йти до церк ви та молитися за упокій загиблих під час цієї надзвичайно катастрофічної для наших пращурів події.

56

Незнищенна пам’ять

Як не дивно, але до цього часу збереглася булава Пилипа Орлика, яка дісталася йому у спадок від Івана Мазепи. Цей найвищий клейнод ранньомодерної Української держави сьогодні зберігається серед коштовностей Кабінету раритетів єпархіальної бібліотеки містечка Лінчопін, адміністративного центру провінції Естерготланд на півдні Швеції. Відомий шведський історик українського походження Богдан Кентр-жинський у своїй книзі “Мазепа”, яка вийшла друком шведсь кою мовою у Стокгольмі (1962), вперше помістив фото цією булави з таким підписом “Гетьманська булава з узором, виби тим сріблом та золотом, згідно з традицією належала наступ нику Мазепи Пилипу Орлику, який жив у Швеції у 1715— 1720 рр.”.

На жаль, слід зазначити, що булава потрапила до швед ської колекції коштовностей після того, як П. Орлик, не маючи грошей на утримання родини, вимушений був віддати булаву (відомо, що у гетьмана залишалася ще одна булава) під заставу місцевим купцям. Однак саме завдяки такому прикрому фактові зберігся цей унікальний атрибут гетьман ської влади.

Лише у 1996 році за ініціативою громадськості на чолі з О. Грибом одну з центральних вулиць Києва (у радянський час вона називалася “уліцей Чекістов”) нарешті було пере йменовано на вулицю Пилипа Орика. Тоді ж там встановили меморіальну дошку роботи скульптора М. Горлового з

57

бронзовим зображенням гетьмана та написом “Пилип Орлик 21 X. 1672 р. - 26. V. 1742 р. Видатний державний і політич ний діяч. Гетьман України 1710-1742 рр. Автор першої укра їнської Конституції 1710 р. Разом з гетьманом І. Мазепою та кошовим отаманом Війська Запорозького К. Гордієнком боровся за утвердження незалежної Української держави”.

Окремо слід вказати на те як вшановують пам’ять про гетьмана Орлика в сусідній Білорусії. Зокрема, у 2005 р. в місті Вілейка Мінської області з ініціативи громадського об’єднання українців “Ватра” та Посольства України в Рес публіці Білорусь відбулися історичні читання “Вілейська земля - колиска видатного державного діяча, автора першої української Конституції, гетьмана Пилипа Орлика”. За ре зультатами читань було утворено Громадську комісію зі вша нування пам’яті П. Орлика, куди увійшли відомі в Білорусії люди - вчені, викладачі, архітектори, державні й громадські діячі. Сьогодні за допомогою цих подвижників на чолі з Г. Ка люжною у селі Касута встановили пам’ятний знак та меморі альну дошку з портретом Пилипа Орлика. На дошці вибили такий напис білоруською мовою: “Тут буде встановлено па м’ятник Пилипу Орлику - гетьману й автору першої консти туції України, який народився 11 (22) жовтня 1672 року в селі Касута”.

У зв’язку з виходом у 2005 році Указу Президента Укра їни В. Ющенка “Про вшанування П. Орлика та підготовку до урочистостей з нагоди 300-річчя ухвалення Конституції 1710 р.” на вулиці Липській у місті Києві нещодавно з’явився гранітний камінь з написом “На цьому місці буде встановле но пам’ятник автору першої української конституції гетьману Пилипу Орлику”.

Проте, незважаючи на усі ці заходи, відданість Пилипа Орлика українській справі, на жаль, й до сьогодні в Україні належним чином не поціновані сучасною Українською дер-58

Пам’ятний знак на вулиці Липській у Києві

жавою та нашим суспільством. “Вулиця гетьмана Пилипа Ор лика”, “майдан Коституції України 1710 року”, “Університет імені П. Орлика”, “Ліцей ім. Пилипа Орлика” - невже подібні топоніми й назви не прикрасили б вітчизняних міст і сіл як ознака глибокої вдячності нащадків неукраїнцю з походжен ня Пилипові Орлику за щире служіння ідеї незалежності У країни? Адже чи не в кожному населеному пункті сусідньої

59

Польщі центральні вулиці й площі названі на честь Консти туції 1791 року та її творця Тадеуша Костюшка.

Одним із найбільших державних свят у наших західних слов’янських братів, починаючи із здобуття новітньої неза лежності Польщі на початку XX ст. є відзначення чергових річниць укладення Конституції 1791 р. До речі, цей польський “основний закон”, так само як і Конституцію України 1710

р., так і не було впроваджено в життя, а Т. Костюшко подібно до І. Мазепи й П. Орлика теж програв російському війську вирішальну битву свого життя. Однак прагнення цього поль ського патріота зробити свою країну незалежною не пішли за вітром, а його ім’я на довгі віки стало для поляків символом нескореності в боротьбі за свободу.

Тож, можливо, хоча б до 300-річчя відзначення дати ухва лення Конституції 1710 р. побачимо в Україні й Білорусії (а, можливо, і в Швеції, Молдові та Греції) не лише пам’ятні зна ки, але й вішукані пам’ятники великому українцеві. Адже гетьман Пилип Орлик, як ніхто інший, заслуговує на це!

60

Післямова

На чолі козаків-мазепинців зі зброєю в руках Пилип Орлик довгий час намагався повернути Україну під свою вла ду. У цій нелегкій борні з Московією Петра І та Польщею Августа II він разом з турками у 1711 р. переміг російського царя поблизу Прута й тим самим помстився йому за Полтав ську катастрофу. Однак політична доля склалася так, що про тягом довгих десятиліть цей український гетьман вимушено перебував далеко за межами Батьківщини.

Пилип Орлик очолив першу в нашій історії українську політичну еміграцію. Упродовж 32-х років вигнання він не втомно шукав підтримки у правителів таких держав як Ав стрія, Англія, Ватикан, Голландія, Данія, Польща, Прусія, Франція задля відновлення своєї законної влади в Україні та об’єднання українських земель в єдиній Козацькій дер жаві, незалежній від Росії.

Пилип Орлик залишив по собі велику писемну спадщину, серед якої - універсали й маніфести, листи і щоденникові записи, вірші та поеми. Але найбільшою заслугою гетьмана стало вироблення та ухвалення в 1710 р. першої української Конституції.

Справа мазепинців відродилася вже у XX ст., коли укра їнська нація, нарешті, виборола незалежність, спираючись, зокрема, й на героїчний досвід кращих своїх синів, серед яких одне з чільних місць належить гетьману Пилипові Орлику.

61

Зміст

Переднє слово..........................................................................

З

Білоруська батьківщина..........................................................

5

З поетів у політики..................................................................

8

“Права рука” Івана Мазепи.....................................................

14

Гетьман і незалежник до скону життя...................................

19

Автор першої української Конституції 1710 року...............

22

Визвольні походи.....................................................................

29

Відплата Петру І за Полтаву...................................................

35

Стосунки з Османами..............................................................

41

Звитяги й складнощі еміграції................................................

46

Гетьманський син - генерал Франції.....................................

49

Заповіт Пилипа Орлика...........................................................

55

Незнищенна пам’ять................................................................

57

Післямова..................................................................................

61

62

Що ще почитати

Крупницький Б. Гетьман Пилип Орлик. - Київ, 1994.

Павленко С. Оточення гетьмана Мазепи: соратники та прибічники. - Київ, 2004.

Пилип Орлик - гетьман і автор першої конституції

України.- Мінськ, 2006.

Пилип Орлик. Конституція, маніфести та літературна

спадщина. Вибрані твори. - Київ, 2007.

Різниченко В. Пилип Орлик - гетьман України. - Київ, 1996.

Савчук Ю. Булава під якою стверджено першу Конституцію України // Історія в школах України. - №4. - 2003.

Субтельний О. Мазепинці. - Київ, 1994.

Уляновський В. Пилип Орлик // Володарі гетьманської булави: історичні портрети. - Київ, 1994.

Чухліб Т. Гетьмани Правобережної України в історії Центрально-Східної Європи (1663 - 1713). - Київ, 2004.

ШендрикЛ., Янович О. Пилип Орлик. - Полтава, 2005.

Книги видавничих проектів

“Про Україну з гонором і гумором”

та “Геноцид українців”

поширюються в книгарнях, книжкових кіосках, супермаркетах, а також через Українську пошту та Інтернет.

У разі замовлення через Українську пошту

та Інтернет книги надсилаються замовнику

накладною платнею за видавничою ціною

плюс послуги пошти (оплата здійснюється на пошті

в момент отримання замовником бандеролі з книгами).

Замовлення на придбання книг гуртом і вроздріб від книгарень та приватних осіб приймаються за:

тел.: (04497) 61-350 (цілодобово)

8-067-656-21-49 (цілодобово)

(044) 279-45-09 (в робочі дні з 10.00 до 17.00) Факс: (044) 279-45-09 (цілодобово) E-mail: wbrekhunenko@ukr.net

63

Науково-популярне видання

Тарас Чухліб

ПИЛИП

ОРЛИК

Літературний редактор

Юлій Шелест

Художній редактор

Георгій Сергєєв

Коректори

Оксана Шевченко та Наталя Кунець

Комп’ютерна верстка

Ірини Стариковської

Підписано до друку 10.12.2007. Формат 60x84 1/16. Папір офсетний № 1.

Друк офсетний. Ум. друк. арк. 3,8. Обл. вид. арк. 2,71.

Видавець: ПП Наталія Брехуненко

Дистрибуція: тел. (04497) 61-350, (044) 279-08-63; факс (044) 279-45-09; моб. 80676562149; wbrekhunenko@nkr.net Надруковано в ОП “Житомирська облдрукарня”

10014, Житомир, вул. Мала Бердичівська, 17.

Зам. 711.

Document Outline

- Зміст

- Переднє слово

- Білоруська батьківщина

- З поетів у політики

- “Права рука” Івана Мазепи

- Гетьман і незалежник до скону життя

- Автор першої української Конституції 1710 року

- Визвольні походи

- Відплата Петру І за Полтаву

- Стосунки з Османами

- Звитяги й складнощі еміграції

- Гетьманський син - генерал Франції

- Заповіт Пилипа Орлика

- Незнищенна пам’ять

- Післямова

Table of Contents

Зміст

Переднє слово

Білоруська батьківщина

З поетів у політики

“Права рука” Івана Мазепи

Гетьман і незалежник до скону життя

Автор першої української Конституції 1710 року

Визвольні походи

Відплата Петру І за Полтаву

Стосунки з Османами

Звитяги й складнощі еміграції

Гетьманський син - генерал Франції

Заповіт Пилипа Орлика

Незнищенна пам’ять

Післямова