Jean Baudrillard

Жан Бодріяр

SIMULACRES

СИМУЛЯКРИ

ET SIMULATION

І СИМУЛЯЦІЯ

Переклав з французької

Володимир Ховхун

Київ

Видавництво

Соломії Павличко

"ОСНОВИ"

2004

ББК 87.3(ФРА)

ПРЕЦЕСІЯ СИМУЛЯКРІВ

Б 75

Симулякри і симуляція, прецесія і детериторіалізація, мер тва культура і завчасне воскресіння після псевдосмерті, над мірна точність копії і неможливість навіть клонуванням до могтися відтворення Того Самого, четвертий вимір і четвер тинне дійство, імплозія і негентропія, орбітальне і сателітизація, циркуляція і реверсія, метафізика і патафізика...

Увесь цей дискурс необхідний французькому соціологові і філософу Жану Бодріяру, щоб попередити суспільство про Симулякр — це зовсім не те,

наступ симулякрів третього порядку — симулякрів, заснова що приховує істину, це істина,

них на інформації, моделі, кібернетичній грі, суть яких по яка приховує, що її немає.

лягає в тотальній операційності, гіперреальності, прагненні до тотального контролю.

Симулякр істинний.

Теоретик "смерті модерну" і основоположник нової мета фізичної теорії, Бодріяр наводить у своїй праці цілу низку Еклезіаст

оригінальних суджень і прочитань того, що діється сьогодні у світі, світі, який дедалі більше стає реальнішим за реальний: гіперреальним.

Навіть якби ми могли використати як най Книжка зацікавить широке коло культурологів, філософів, кращу алегорію симуляції фантастичне опо соціологів, фахівців різних галузей гуманітарних наук.

відання Борхеса, в якому імперські картогра фи складають настільки детальну карту, що

вона зрештою покриває точнісінько всю те Це видання здійснено за фінансової та експертної

риторію (однак із занепадом Імперії ця карта

підтримки Міжнародного фонду «Відродження»

починає потроху обтріпуватися й розпадаєть в рамках спільної програми з Центром розвитку

видавничої справи Інституту відкритого

ся, і лише кілька клаптів ще видніється в пу суспільства — Будапешт.

стелях — метафізична краса зруйнованої аб стракції, сповненої сумірної з масштабами

Sponsored by the International Renaissance Foundation in the frames of joint program with the Center for Імперії пихи, абстракції, що розкладається як

Publishing Development of the

мертве тіло й повертається до субстанції зе Open Society Institute — Budapest.

млі, десь так, як копія, старіючи, зрештою

починає сприйматися за реальне), — все од "SIMULACRES ET SIMULATION"

но ця історія для нас уже в минулому і мі

de Jean BAUDR1LLARD

стить у собі лише скромну чарівність симу Copyright © EDITIONS GALILEE, 1981

лякрів другого порядку1.

Абстракція сьогодні — це не абстракція

карти, копії, дзеркала чи концепту. Симуля ція — це вже не симуляція території, рефере-

© Володимир Ховхун.

нційного сущого, субстанції. Вона — поро Український переклад, 2004.

© Видавництво Соломії Павличко

ISBN 966-500-189-2 "Основи", 2004.

див.: J. Baudrillard, L'échange symbolique et la mort,

"L'ordre des simulacres", Paris, Gallimard, 1975.

6 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

7

дження моделей реального без першопричи більше не треба бути раціональним, адже во ни та без реальності: гіперреального. Терито но більше не вимірюється жодною інстанці рія більше ані передує карті, ані живе довше

єю, ідеальною чи негативною. Воно лише

за неї. Відтепер карта передує терито операційне. Фактично це вже не реальне, рії — прецесія сгшулякрів, — саме вона поро оскільки жодне уявне не покриває його сво джує територію, і якби треба було переписа єю оболонкою. Це гіперреальне, вироблене в

ти наше фантастичне оповідання, то сьогодні

результаті променистого синтезу комбінато клапті території тліли б поволі на просторі

рних моделей у гіперпросторі без атмосфери.

карти. То тут, то там залишки реального, а не

У цьому переході у простір, викривленість

карти, продовжували б існувати в пустелях, якого не збігається ні з викривленістю реаль котрі перестали належати Імперії, а стали на ного, ні з викривленістю істини, ера симуля шою пустелею. Пустелею самого реального.

ції відкривається, відтак, через ліквідацію

Насправді навіть у перевернутому вигляді

всіх референцій — гірше того: через штучне

це фантастичне оповідання не придатне для

воскресіння їх у системах знаків, матеріалі

використання. Залишається, мабуть, лише

ще більш в'язкому, ніж смисл, коли той про алегорія про Імперію. Адже сучасні симуля-понує себе всіляким системам еквівалентно тори вдаються до такого самого імперіалізму, сті, всіляким бінарним опозиціям, всілякій коли намагаються сумістити реальне — все

комбінаторній алгебрі. Вже не йдеться ні про

реальне — зі своїми моделями симуляції. Од імітацію, ні про повторення, ані навіть про

нак ідеться вже не про карту і не про терито пародію. Мова йде про субституцію, заміну

рію. Зникла якась дещиця: суверенна відмін реального знаками реального, тобто про опе ність між одним та іншим, що надавала абст рацію з попередження будь-якого реального

ракції чарівності. Адже саме відмінність

процесу за допомогою його оперативної ко створює поезію карти й чарівність території, пії, метастабільного сигнального механізму, магію концепту й чарівність реального. Ця програмованого й бездоганного, що презен уявність репрезентації, яка досягає найвищої

тує всі знаки реального й поминає всі його

точки й водночас падає в провалля в божеві несподівані повороти. Більше ніколи реальне

льному проекті картографів досягти ідеаль не матиме нагоди виявити себе-—у цьому

ної рівнооб' ємності карти та території, зни полягає життєва функція моделі в системі

кає в симуляції — діяння якої ядерне й гене смерті чи, радше, в системі завчасного воск тичне, та аж ніяк не дзеркальне й дискурси ресіння, яке більше не лишає жодного шансу

вне. Зникає ціла метафізика. Немає більше

навіть події смерті. Відтепер гіперреальне пе дзеркала сутності й видимості, реального та

ребуває під прикриттям уявного, і з усього

його концепту. Немає більше уявної рівно того, що відрізняє реальне від уявного, зали об'ємності: виміром симуляції стає генети шає місце лише орбітальному циркулюванню

чна мініатюризація. Реальне породжується на

моделей та симульованому породженню від основі мініатюризованих чарунок, матриць і

мінностей.

спогадів, моделей управління — і може^ без ліч разів відтворюватися на цій основі. Йому

8 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

9

Божественна ірреферентність образів

чином, як будь-який симптом класичної ме дицини? Так уже є зі снами.

Вдаватися до дисимуляції — це вдавати,

Звичайно, лікар-психіатр претендує на те, що ти не маєш того, що в тебе є. Симулюва що "для кожної форми розумового відчужен ти — це вдавати, що в тебе є те, чого ти не

ня існує особливий порядок розгортання

маєш. Одне відсилає до наявності, інше — до

симптомів, який невідомий симулянтові й

відсутності. Та справа складніша, адже симу відсутність якого не зможе ввести в оману лі-лювати не означає вдавати: "Той, хто вдає каря-психіатра". Це твердження (датоване

хворобу, може просто лягти в ліжко й пере1865 р.) необхідне, аби за будь-яку ціну вря конувати, що він хворий. Той, хто симулює

тувати принцип конкретної істини та уникну хворобу, знаходить у себе її окремі симпто ти запитання, яке ставить симуляція, — а са ми" (Літре). Отже, вдавання, чи дисимуляція, ме стосовно того, що істина, референція, об' лишають незайманим принцип реальності:

єктивна причина перестали існувати. То що

різниця завжди зрозуміла, вона лише прихо ж може вдіяти лікар з тим, що коливається на

межі хвороби, на межі здоров'я, з повторен вана. Симуляція ж ставить під сумнів різни ням хвороби в дискурсі, який більше ні іс цю між "істинним" і "хибним", між "реаль тинний, ні хибний? Що може вдіяти психо ним" і "уявним". Хворий чи не хворий симу аналіз із повторенням дискурсу несвідомого

лянт, який демонструє "істинні" симптоми?

в дискурсі симуляції, котрий не можна біль Об'єктивно його не можна вважати ні хво ше викрити, адже він теж не хибний?2

рим, ні не хворим. Психологія і медицина зу Що може вдіяти з симулянтами армія? За пиняються тут перед істинністю хвороби, яку

звичай вона викриває їх і карає, виходячи з

з цього часу неможливо встановити. Адже

чіткого принципу орієнтування. Сьогодні во якщо можна "виробити" будь-який симптом, на може звільнити зі своїх лав дуже вправно котрий не може більше сприйматися як при го симулянта точнісінько так само, як "істин родне явище, то тоді будь-яку хворобу мо ного" гомосексуаліста, хворого на серце чи

жна розглядати як таку, яку можна симулю божевільного. Навіть військова психологія

вати і яку симулюють, і медицина втрачає

уникає картезіанської чіткості й вагається

свій сенс, оскільки вона вміє лікувати лише

проводити різницю між хибним та істинним, ті хвороби, які є "істинними" за своїми об'єк між симптомом "виробленим" та автентичним

тивними причинами. Психосоматика підозрі симптомом. "Якщо він так добре вдає боже ло крутиться на межі принципу хвороби.

вільного, то це тому, що він таким і є". І тут

Щодо психоаналізу, то він відсилає симптом

не скажеш, що вона помиляється: в цьому

органічного порядку до порядку несвідомо значенні всі божевільні симулюють, і ця від го: останнє знову вважається "істинним", сутність чіткості є найгіршим різновидом більш істинним, ніж перше, — але чому си муляція мала б зупинитися перед дверима

І котрий не піддається розв'язанню через перене несвідомого? Чому "роботу" несвідомого не

сення. Змішання цих двох дискурсів саме й робить пси можна було б "продукувати" таким самим

хоаналіз безконечним.

10 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

11

підривної діяльності. Саме проти неї постає

ком довершені симулякри, що вічно сяють

класичний розум, озброєний усіма своїми ка своїми власними чарами. Тож необхідно за

тегоріями. Та сьогодні саме вона знову пере будь-яку ціну відвернути цю смерть божест повнює їх і поглинає принцип істинності.

венної референції.

Поза медициною та армією, улюбленими

Ми бачимо, що іконоборці, яких звинува теренами симуляції, справа веде нас до релі чують у зневазі та запереченні образів, нале гії та симулякра божества: "Я заборонив, аби

жали до тих, хто справедливо оцінював їх, на

в храмах була якась подоба, адже божество, відміну від іконопоклонників, котрі бачили в яке одухотворяє природу, не може мати зо них лише відображення й задовольнялися

браження". Якраз і може. Та чим воно стає, тим, що поклонялися Богові за філігранню.

коли являє себе в іконах, коли множиться в

Можна, однак, міркувати у зворотному на симулякрах? Чи залишається воно вищою ін прямі, що іконопоклонники були найбільш

станцією, яка тільки знаходить своє втілення

сучасними й найбільш відважними умами,

в образах окоглядної теології? Чи щезає в си адже вони під виглядом проявлення Бога у

мулякрах, які одні являють свій блиск і свою

дзеркалі образів уже розігрували його смерть

силу, що зачаровує, — видима машинерія

та його зникнення у великому явленні його

ікон замінює при цьому чисту й надчуттєву

репрезентацій (про які вони, можливо, знали, Ідею Бога? Саме цього боялися іконоборці, що вони більше нічого не репрезентують, що чию тисячолітню суперечку ми продовжуємо

вони є чистою грою, однак саме в цьому й

й сьогодні3. Саме з їхнього передчуття цієї

полягала велика гра — було відомо також, всесильності симулякрів, цієї здатності їх що розвінчувати образи небезпечно, адже во стирати Бога із свідомості людей і цієї руй ни приховують, що за ними нічого немає).

нівної, вбивчої істини, яку вони полишають

Так вчинять єзуїти, які будуватимуть свою

для побіжного споглядання, — що, по суті, політику на віртуальному зникненні Бога та Бога ніколи не було, що завжди існував лише

на світському й видовищному маніпулюванні

його симулякр і навіть що Бог сам завжди

свідомістю людей, — розсіювання Бога у ве був лише своїм власним симулякром, — й

ликому явленні влади — кінець трансцендент походила та лють, з якою вони руйнували об ності, що служить віднині лише алібі для

рази. Якби вони могли вірити, що останні ли стратегії, абсолютно вільної від впливів і зна ше приховують чи маскують платонівську

ків. За пишним бароко образів ховається "сі Ідею Бога, причин для їх руйнування не існу рий кардинал" політики.

вало б. Можна жити ідеєю викривленої істи Метою, відтак, завжди буде смертоносна

ни. Та їхній метафізичний відчай походив з

сила образів, смертоносна для реального, ідеї, що образи взагалі нічого не приховують, смертоносна для власної моделі їх, як могли що в цілому вони не образи, які змінюються

бути смертоносними для божественної іден самі в собі під дією оригінальної моделі, а ціл-тичності візантійські ікони. Цій смертоно сній силі протистоїть сила репрезентацій як

діалектична сила, окоглядна та умоглядна

Див.: M. Perniola, Icônes, Visions, Simulacres, c. 39.

медіатизація Реального. Уся західна віра й

12 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

13

правдивість стали ставкою в цьому парі ре стю — порядку псування. У третьому він

презентації: що знак здатний перепровадити

грає роль видимості — і належить до поряд до глибини смислу, що знак здатний обміню ку чаклунства. У четвертому випадку він на ватися на смисл і що щось є запорукою цьо лежить аж ніяк не до порядку видимості, але

го обміну — звичайно ж, Бог. Але якщо са до симуляції.

мого Бога можна симулювати, тобто звести

Перехід від знаків, які щось приховують, до знаків, хто ручається за нього? І тоді вся до знаків, які приховують, що нічого немає, система зависає в стані невагомості, вона са позначає рішучий поворот. Перші відсила ма стає не більи'е ніж велетенським симуля-ють до теології істини і таємниці (до якої ще кром — не ірреальним, а симулякром, тобто

належить ідеологія). Другі відкривають еру

тим, що вже ніколи не обмінюється на реаль симулякрів і симуляції, коли вже не існує Бо не, та обмінюється на самого себе, в непере га, аби розпізнати своїх, і Страшного суду, рвному колообігу, що ніде не має ні рефере аби відділити хибне від істинного, реальне

нції, ні периметра.

від його штучного воскресіння, бо все вже

Такою є симуляція у своєму протиставлен вмерло й воскресло завчасно.

ні до репрезентації. Остання виходить з

Коли реальне більше не є тим, чим воно

принципу еквівалентності знака і реального

було, ностальгія набуває свого повного зна (навіть якщо ця еквівалентність утопічна, во чення. Інфляція первісних міфів і знаків ре на є фундаментальною аксіомою). Симуля альності. Інфляція вторинної істини, вторин ція, навпаки, виходить з утопії принципу ек ної об'єктивності й автентичності. Ескалація

вівалентності, з рішучого заперечення знака

істинного, пережитого, воскресіння образно як цінності, із знака як реверсії та умерт-го там, де зникли предмет і субстанція. Ша влення будь-якої референції. Тоді як репрезе лене виробництво реального та референцій-нтація намагається поглинути симуляцію, ного, паралельне й вище щодо шалу виро тлумачачи її як хибну репрезентацію, симу бництва матеріального: такою постає симу ляція охоплює всю будову репрезентації, яка

ляція в сучасній нам фазі — стратегією ре сама стає симулякром.

ального, неореального та гіперреального, яку

Ось якими могли б бути послідовні фази

повсюди випереджає стратегія відстрашу образу:

вання.

- він є відображенням глибокої реальності;

- він маскує і спотворює глибоку реальність;

Рамзес, або Воскресіння в рожевому

- він маскує відсутність глибокої реально сті;

Етнологія доторкнулася до своєї парадо - він позбавлений зв'язку з будь-якою реаль ксальної смерті того дня 1971 р., коли уряд

ністю:

Філіпін вирішив повернути до їхньої перві він є чистим симулякром самого себе.

сності, туди, де до них не дотягнуться коло У першому випадку образ є доброю види ни, туристи і етнологи, кілька десятків таса-містю — репрезентація належить до порядку даїв, що їх незадовго до того знайшли в не таїнства. У другому він є поганою видимі-трях джунглів, де вони прожили вісім століть 14

Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

15

без зв'язку з рештою людського виду. Це бу фантастичнішою, вона досягає своєї чистої

ло зроблено за ініціативою самих антрополо форми.

гів, котрі бачили, як при контакті з ними ту Ось так відісланий до резервації індіанець, більці негайно розкладалися, як мумія на сві у своїй скляній труні незайманого лісу, знову

жому повітрі.

стає симулятивною моделлю всіх можливих

Для того щоб жила етнологія, необхідно, індіанців часів до етнології. Остання дозво щоб помер її предмет, який, вмираючи,

ляє собі розкіш втілюватися, поза власними

мститься за те, що його "відкрили", й своєю межами, в "неочищену" реальність цих інді смертю кидає виклик науці, котра прагне

анців, заново вигаданих нею з голови до

оволодіти ним.

п'ят, — Дикунів, що завдячують етнології

Хіба не живе будь-яка наука на цьому па тим, що вони залишаються Дикунами: який

радоксальному схилі, на який її прирікають

дзеркальний поворот, який тріумф для науки, зникнення її предмета в самому його сприй котра, як здавалося, була приречена знищу нятті, та безжальна реверсія, якої вона зазнає

вати їх!

з боку мертвого предмета? Подібно до Ор Звичайно, ці Дикуни — це посмертні істо фея, вона постійно обертається надто рано, й

ти: заморожені, доведені до наднизьких тем подібно до того, як це було з Евридікою, її

предмет знову падає до Пекла.

ператур, стерилізовані, захищені до смерті, вони стали референційними симулякрами, й Саме від цього пекельного парадоксу й хо наука сама стала чистою симуляцією. Те са тіли вберегтися етнологи, знову закриваючи

навколо тасадаїв кордон безпеки у вигляді

ме відбувається в Крезо, в межах музею "в

незайманого лісу. Ніхто більше не чіпатиме

розібраному вигляді", де на місці події було

їх: родовище перестає функціонувати як ша музеєфіковано як "історичних" свідків своєї хта. Наука втрачає на цьому цінний капітал, епохи цілі робітничі квартали, діючі металу однак предмет залишиться неушкодженим,

ргійні зони, відразу цілу культуру, у тому чи втраченим для неї, але неторканим у своїй

слі чоловіків, жінок, дітей — разом із їхніми

"незайманості". Йдеться не про жертву (на жестами, манерою розмовляти, звичаями, —

ука ніколи не жертвує, вона завжди смерто за життя перетворених на скам'янілості, як

носна), а про симульовану жертву її предмета

на оглядовому майданчику. Музей, замість

з метою порятунку її принципу реальності.

бути окресленим як геометричний пункт, від Тасадай, заморожений у своїй природній сут тепер повсюди — як вимір життя. Так і етно ності, слугуватиме їй абсолютним алібі, ві логія, замість того щоб обмежити себе як

чною запорукою. Тут бере свій початок не предметну науку, відтепер, звільнившись від

скінченна антиетнологія, різноманітними сві свого предмета, поширюватиметься на всі

дченнями якої є Жолен, Кастанеда, Клястр.

живі речі й ставатиме невидимою, як повсюд Хай там як, а логічна еволюція науки полягає

ний четвертий вимір — вимір симулякра. Ми

в дедалі більшому віддаленні від свого пред всі тасадаї—індіанці, які знову стали тим, мета, аж поки вона не починає обходитися чим вони були, тобто такими, на яких, по су без нього: її самостійність стає від цього ще

ті, їх перетворила етнологія, — індіанцями-

16 Жаи Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

17

симулякрами, котрі нарешті проголошують

предметом, як у Кастанеди, тощо) та схиля універсальну істину етнології.

ється перед "відмінностями". На зміну формі Ми всі пройшли живими крізь спектральне

замикання приходить форма засобу, що не

світло етнології, або антиетнології, яка є ли піддається обчисленню, заломленого та по ше чистою формою тріумфальної етнології, множеного. У міру того, як етнологія руйну під знаком мертвих відмінностей — і воскре ється як класичний інститут, вона продовжує

сіння відмінностей. Тому дуже наївно шука існувати в антиетнології, завдання якої поля ти етнології серед Дикунів або десь у країнах

гає в тому, щоб знову поширити скрізь фі "третього світу" — вона тут, повсюди, в ме кцію відмінності, фікцію Дикуна, аби прихо трополіях, серед білих людей, в цілому сві вати, що саме цей світ — наш світ — знову

ті — переписаному, проаналізованому, а по став диким у свій спосіб, тобто спустошеним

тім штучно відродженому в образі реально відмінністю та смертю.

го — у світі симуляції, ілюзії істини, шанта У такий самий спосіб, під приводом поря жу реального, вбивства будь-якої символіч тунку оригіналу, відвідувачам заборонили

ної форми та її істеричної історичної ретро доступ до Гротів Ласко, однак на відстані п'я спекції — вбивства, першими жертвами яко тисот метрів від них побудували їх точну ко го стали Дикуни (шляхетність зобов'язує) та

пію, аби всі могли побачити їх (ви кидаєте

яке, однак, уже давно поширилося на всі за через вічко погляд на справжній грот, потім

хідні суспільства.

відвідуєте відтворений комплекс). Можливо, Та водночас етнологія дає нам свій єдиний що сам спогад про первісні Гроти поступово

і останній урок, секрет, який вбиває її (і який

зникне зі свідомості майбутніх поколінь, та

Дикуни знають набагато краще за неї): по відтепер відмінності не існує: роздвоєння до мсту смерті.

сить, аби обидва об'єкти було відіслано до

Замикання предмета науки тотожне зами штучного.

канню божевільних і мертвих. Так само як

Ось так наука й техніка нещодавно мобілі ціле суспільство невиліковно заражене цим

зувалися, аби врятувати мумію Рамзеса II, пі дзеркалом божевілля, яке воно саме собі вла сля того як її було полишено гнити кілька де штувало, так і наука може лише померти, за сятиліть у глибині музею. Захід охопила па разившись смертю цього предмета, який є її

ніка від думки, що він не зможе врятувати

оберненим дзеркалом. Ззовні вона опановує

того, що символічний порядок зумів зберегти

його, та в глибині це він проникає в неї, за

впродовж сорока століть, але далеко від люд якоюсь несвідомою реверсією, даючи лише

ського погляду та світла. Рамзес нічого не

мертві й повторювані відповіді на мертве й

означає для нас, лишень його мумія не має

повторюване запитання.

ціни, бо вона — гарант того, що накопичення

Нічого не змінюється, ні коли суспільство

має якийсь сенс. Уся наша лінійна й накопи розбиває дзеркало божевілля (знищує приту чувальна культура щезає, якщо ми не може лки, повертає слово божевільним тощо), ні

мо утворювати запаси минулого на очах у

коли наука, як здається, розбиває дзеркало

всіх. Задля цього необхідно витягнути фара своєї об'єктивності (знищується перед своїм

онів з їхніх гробниць, а мумії — з їхнього мо-2 — 4-2630

18 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

19

вчання. Задля цього необхідно ексгумувати

Ось так, досить буде ексгумувати Рамзеса, їх і віддати їм військові почесті. Вони водно щоб знищити його через музеєфікацію. Адже

час є здобиччю науки та хробаків. Один ли мумії гниють не через хробаків: вони поми шень абсолютний секрет надавав їм цієї ти рають, перебираючись від повільного поряд сячолітньої сили — опанування гниття, що

ку символічного, володаря гниття та смерті, означало опанування всього циклу обмінів зі до порядку історії, науки та музею — нашого

смертю. Ми спроможні відтепер лише на те, порядку, який більш нічого не опановує і щоб поставити науку на службу відновлення

здатен лише прирікати те, що передувало йо мумії, тобто на те, щоб відновити окоглядний

му, на гниття та смерть і намагатися потім

порядок, тоді як бальзамування було міфі воскресити його за допомогою науки. Непо чною працею, яка мала на меті зробити без правне насильство щодо всіх таємниць, наси смертним прихований вимір.

льство з боку цивілізації без таємниць, нена Нам потрібне окоглядне минуле, окогля висть цілої цивілізації до своїх власних ос дний континуум, окоглядний первісний міф, нов.

що заспокоюватиме нас щодо нашого кінця.

Точнісінько так, як етнологія, котра вдає, Тому що в глибині душі ми ніколи не вірили ніби відмовляється від свого предмета, аби

в нього. Звідси й ця історична сцена при краще покластися на свою чисту форму, так

йняття мумії в аеропорту Орлі. Тому що Рам-само демузеєфікація є лишень ще однією спі зес був великим деспотом і полководцем?

раллю штучності. Свідок — монастир Сен-

Звісно. Та насамперед тому, що наша культу Мішель де Кукса, який за великі кошти буде

ра марить, поза цією померлою силою, яку

повернено на батьківщину з Клойстерза* у

вона прагне анексувати, про порядок, котрий

Нью-Йорку і знову встановлено на "перві не мав би з нею нічого спільного, й вона ма сному місці". І всі заповзялися аплодувати

рить про нього, тому що знищила його, екс цьому поверненню (як "експериментальній

гумувавши як власне минуле.

операції відвоювання тротуарів" на Єлисей Ми зачаровані Рамзесом, як християни

ських Полях!). Але ж, якщо імпорт капітелей

епохи Відродження були зачаровані амери дійсно був актом свавілля і якщо Клойстерз у

канськими індіанцями, цими (людськими?) Нью-Йорку таки є штучною мозаїкою всіх істотами, котрі ніколи не знали Христового

культур (відповідно до логіки капіталістич слова. Відтак був, на початку колонізації, мо ної централізації цінностей), зворотний ім мент зачудування та засліплення самою цією

порт до первісних місць, у свою чергу, ще

можливістю уникнення універсального зако більш штучний: це абсолютний симулякр,

ну Євангелія. Тож слід було обирати одне з

який наздогнав "реальність", здійснивши по двох: або визнати, що цей Закон не універса вний оберт.

льний, або знищити індіанців, щоб стерти до Монастир мав би залишатися у Нью-Йо кази. Як правило, задовольнялися тим, що

рку в симульованій атмосфері, яка принаймні

навертали їх до віри або навіть просто від кривали їх — цього в подальшому було до * Клойстерз — відділення Метрополітен-музею в Нью-Йорку, де зберігається його середньовічна колекція.

сить для їхнього повільного знищення.

{Прим, перекл.)

20 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

21

нікого не вводила в оману. Повернення його

ваблює, без сумніву, соціальний мікрокосм, на батьківщину — це лише ще один виверт, релігійна, мініатюризована насолода від ре аби створити враження, нібито нічого до цьо альної Америки, її тягарів та її радощів. Ви

го не було, і тішитися ретроспективною ілю паркуєтеся ззовні, стоїте в чергах усередині, і

зією.

вас повністю покидають, щойно ви вийшли.

Ось так американці вихваляють себе за те, Єдина фантасмагорія в цьому уявному сві що довели чисельність індіанців до тієї, якою

ті — це фантасмагорія ніжності та тепла, вона була до завоювання. Ми все стираємо й притаманного натовпу, і фантасмагорія до починаємо спочатку. Вони навіть вихваля статньої та надмірної кількості іграшок, зда ються, що досягнуть більшого й перевершать

тних утримувати натовп у стані афекту. Конт початкову цифру. Це буде доказом вищості

раст з абсолютною самотністю паркінгу —

цивілізації: вона зродить більше індіанців, справжній концтабір — повний. Чи радше ніж вони самі спроможні були це зробити.

так: усередині — ціла гама іграшок, що, як

(За похмурою іронією, це надвиробництво є

магніти, поділяють натовп на спрямовані по ще одним способом їхнього знищення: адже

токи, ззовні — самотність, спрямована до од індіанська культура, як будь-яка племінна

нієї іграшки — автомобіля. За надзвичайним

культура, ґрунтується на обмеженні групи та

збігом (що, без сумніву, є наслідком чаклун відмові від будь-якого "вільного" зростання, ства, притаманного цьому світові) цей швид-як ми це бачимо в Іші. Тож у їхньому демо козаморожений дитячий світ, як виявляється, графічному "просуванні" криється ще один було задумано та втілено в життя людиною, крок до символічного знищення.) котра сама перебуває сьогодні в заморожено Ось так ми повсюди живемо у світі, навди му стані: Волтом Диснеєм, що очікує свого

вовижу схожому на оригінальний — речі в

воскресіння при температурі, нижчій за мі ньому продубльовані за своїм власним сцена нус 180 градусів за Цельсієм.

рієм. Однак існування копії не означає, як у

Тож повсюди у Диснейленді проступає

традиції, неминучість їхньої смерті — вони

об'єктивний профіль Америки — аж до мор вже очищені від своєї смерті, надійніше на фології особин і натовпу. Мініатюра й аніма-віть, ніж від свого життя; більш усміхнені, ційна стрічка служать тут для звеличення більш справжні у світлі своїх моделей, як об всіх цінностей. Набальзамованих і умиротво личчя в поховальних закладах.

рених. Звідси можливість (що нею дуже до бре скористався Л. Марен в "Утопічних прос

Гіперреальне і уявне

торових іграх") ідеологічного аналізу Дисней ленду: це дайджест американського способу

Диснейленд — чудова модель усіх поряд життя, панегірик американських цінностей, ків симулякрів, що поплуталися. Це насампе ідеалізоване перегрупування суперечливої

ред гра ілюзії та уяви: Пірати, Прикордонна

реальності. Усе правильно. Та за цим криєть територія, Світ майбутнього тощо. Цей уяв ся інше, й сам "ідеологічний" сюжет служить ний світ, як гадають, має забезпечити успіх

прикриттям симуляції третього порядку: Ди дійства. Однак набагато більше натовпи при-снейленд існує для того, аби приховати, що 22 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

23

Диснейлендом є насправді "реальна" кра ванням з руху, потрібне це старе уявне —- як

їна — вся "реальна" Америка (десь так, як

симпатична нервова система, утворена із си в'язниці існують для того, аби приховати, що

гналів дитинства і підробних фантазмів.

геть усе соціальне, завдяки своїй банальній

Диснейленд: простір регенерації уявного, повсюдності, є в'язничним). Диснейленд подібний до розташованих в інших місцях, і

пропонують як уявне, аби переконати, що ре навіть у ньому самому, заводів з переробки

шта є реальним, тоді як увесь Лос-Анджелес

відходів. Сьогодні повсюди потрібно переро і Америка, що оточують його, вже більше не

бляти відходи для їх повторного використання, реальні, але належать до порядку гіперреаль-а мрії, фантазми, уявне (історичне, казкове, ного та симуляції. Мова більше не йде про легендарне) дітей і дорослих і є відходами, хибне відображення реальності (ідеологію), першим великим випорожненням токсинів гі-вона про те, аби приховати, що реальне біль перреальної цивілізації. Диснейленд — прото ше не є реальним, і, отже, про те, аби поряту тип цієї нової функції в ментальному плані.

вати принцип реальності.

Та до цього самого порядку належать і всі ін Уявне Диснейленда не є ні істинним, ні

ституції з відновлення — статевого, психі хибним — це машина відстрашування, виве чного, соматичного, — на які багата Каліфо дена на сцену для того, аби відродити у зво рнія. Люди більше не дивляться один на од ротній точці фікцію реального. Звідси дебіль ного, але для цього існують інституції. Вони

ність цього уявного, його інфантильне виро більше не торкаються один до одного, однак

дження. Цей світ претендує на те, щоб бути

існує контактотерапія. Вони більше не хо дитячим, аби переконати, що дорослі перебу дять, проте займаються оздоровчим бігом то вають в іншому місці — в "реальному" сві що. Повсюди відновлюють втрачені здібно ті, — і приховати, що справжня інфантиль сті, або втрачене тіло, або втрачену соціаліза ність повсюди, і це інфантильність самих до цію, або втрачений смак до їжі. Знову вина рослих, які приходять сюди погратися в ді ходять нестачу, аскетизм, дику природність, тей, з тим щоб увести в оману щодо своєї ре що зникла: природну їжу, здорову їжу, йогу.

альної інфантильності.

Підтверджується, але вже на другому рівні, А втім, Диснейленд не унікальний. Зачаро ідея Маршала Салінза, за якою нестачу поро ване Село, Магічна гора, Підводний Світ: джує не природа, а ринкова економіка: тут, Лос-Анджелес перебуває в оточенні таких на найпередовіших рубежах тріумфальної

собі уявних електростанцій, що забезпечують

ринкової економіки, знову вигадується не реальним, енергією реального місто, чия та стача/знак, нестача/симулякр, симульована

ємниця полягає якраз у тому, що воно відте поведінка слаборозвиненої людини (зокрема

пер — лише мережа безперервної, ірреальної

стосовно прийняття марксистських тез), яка, циркуляції — місто казкових розмірів, але прикриваючись екологією, енергетичною

без простору, без вимірів. Так само, як зви кризою та критикою капіталу, додає останній

чайні та атомні електростанції, так само, як

езотеричний ореол до тріумфу екзотеричної

кіностудії, цьому місту, котре саме відтепер є

культури. Можливо, однак, що ментальна ка лише величезним сценарієм і вічним фільму-тастрофа, імплозія та ментальна інволюція 24 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

25

чатують на систему такого роду, видимими

порядок капіталу. Як журналісти Washington знаками якої є, мабуть, це дивне ожиріння Post.

або неймовірне співіснування щонайдивні-Однак це було б ще тільки політичною фо ших теорій і практик, котрі відповідають не рмулою, і коли Бурдьє виголошує її, він під

правдоподібній коаліції розкоші, неба та гро "співвідношенням сил" має на увазі істину шви, неправдоподібній матеріалізації розкі капіталістичного панування, і він викриває це шного життя та протиріччям без розв'язку.

співвідношення сил також як скандал — тож

перебуває на тій самій детерміністській та

моралістичній позиції, що й журналісти Wa

Політичне чаклунство

shington Post. Він виконує ту саму роботу з

Вотерґейт. Той самий сценарій, що й у Ди-очищення та підняття морального порядку, снейленді (ефект уявного, яке приховує, що порядку істини, в якому зроджується дійсне

символічне насильство соціального порядку, реальності вже немає ні по той, ні по цей бік набагато глибше всіх співвідношень сил, ко штучного периметра): тільки тут ефект ска трі є для нього лише рухливим та індиферен ндалу, який приховує, що не існує жодної рі тним контуром у моральній та політичній

зниці між подіями та їх викриттям (і в людей

свідомості людей.

з ЦРУ, і в журналістів з Washington Post іден тичні методи). Та сама операція, спрямована

Усе, що просить у нас капітал,— це сприй на регенерацію через скандал морального та

мати його як щось раціональне або боротися

політичного принципу, через уявне — прин з ним в ім'я раціональності, сприймати його

як щось моральне або боротися з ним в ім'я

ципу реальності, що гине.

моральності. Адже це та сама річ, яку

Викриття скандалу — це завжди пошану можна прочитати в іншій формі: раніше на вання закону. І Вотерґейт досяг особливого

магалися приховувати скандал — сьогодні ж

успіху в нав'язуванні ідеї, що Вотерґейт був

намагаються приховувати, що це не скандал.

скандалом — у цьому значенні це була диво Вотерґейт — не скандал: ось що необхід вижна операція з інтоксикації. Добряча доза

но сказати за будь-яку ціну, адже саме це всі

реінвестиції політичної моралі у світовому

й намагаються приховати — цю дисимуля масштабі. Можна було б сказати разом з Бу-цію, що прикриває поглиблення моральності, рдьє: "Особливістю будь-якого співвідно моральної паніки в міру наближення до при шення сил є те, що воно криється перед са мітивної сцени (інсценування) капіталу: його

мим собою як таке, і що воно набуває повної

вибухова жорстокість, його незбагненна кро сили лише тому, що криється перед самим

вожерливість, його фундаментальна амораль собою як таке", розуміючи це так: капітал, ність — ось що скандальне, неприйнятне для позбавлений моралі та докорів сумління, мо системи моральної та економічної еквівален же виявлятися лише ховаючись за мораль тності, яка є аксіомою лівої думки від часів

ною надбудовою, і хоч би хто регенерував

Просвітництва до комунізму. Цій думці при цю публічну моральність (через обурення, писують угоду з капіталом, та йому абсолю викриття тощо), він мимовільно працює на

тно байдуже до цього: він — страхітливе під-

26 Жон Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

27

приємство без усяких принципів, і крапка. Це

правих. Утім, було б наївно побачити тут гір "освічена" думка намагається контролювати

ке чисте сумління. Адже праві також мимові його, встановлюючи для нього правила. І всі

льно виконують роботу лівих. Усі гіпотези

докори, які заміняють революційну думку, про маніпулювання здатні обертатися в без зводяться сьогодні до звинувачення капіталу

конечному турнікеті. Адже маніпулювання є

в тому, що він не дотримується правил гри.

хиткою казуальністю, в якій позитивність і

"Влада несправедлива, її правосуддя — це

негативність породжують і перекривають од класове правосуддя, капітал експлуатує нас, і

на одну, в якій більше немає ні активу, ні па таке інше", — так, ніби капітал був пов'яза сиву. Саме через свавільну зупинку цієї казу-ний угодою із суспільством, яким він управ альності, що обертається, й може бути врято ляє. Це ліві протягують капіталові дзеркало

вано принцип політичної реальності. Саме

еквівалентності, сподіваючись, що він пійма через симуляцію обмеженого, умовного, пер ється, зацікавиться цією фантасмагорією су спективного поля, в якому передумови і на спільної угоди й виконуватиме свої зобов'я слідки якоїсь дії або події можна вираховува зання перед цілим суспільством (заодно від ти, й може зберігатися політична правдоподі падає потреба в революції: досить, аби капі бність (і звичайно, "об'єктивний" аналіз, бо тал пристав на раціональну формулу обміну).

ротьба тощо). Якщо розглядати повний цикл

Капітал ніколи не був пов'язаний угодою

будь-якої дії чи події в системі, в якій більше

із суспільством, над яким він панує. Він —

не існує лінійної неперервності та діалекти закляття суспільного відношення, виклик су чної полярності, у полі, розладнаному симу спільству, і йому необхідно відповісти як та ляцією, будь-яка детермінованість щезає, кому. Він — не скандал, що його слід викри будь-яка дія зникає із закінченням циклу, по вати відповідно до моральної чи економічної

передньо ставши в пригоді всім і розвіяв раціональності, він — виклик, на який слід

шись у всіх напрямках.

реагувати відповідно до символічних правил.

А вибух бомби в Італії — це акція лівих

екстремістів, чи правоекстремістська прово Заперечення в спіралі —

кація, чи інсценізація центристів з метою пі

однобічна поверхня Мьобіуса

дірвати вплив крайніх терористів і втримати

хитку владу, або ж, ще, поліційний сценарій і

Отже, Вотерґейт був лише пасткою, вла шантаж громадською безпекою? Усе це од штованою системою для своїх противни ночасно правильно, й пошук підтвердження і

ків —- симуляцією скандалу, що мала регене навіть об'єктивності фактів не зупиняє цього

раційні цілі. Цю штуку втілено у фільмі персо запаморочення тлумачень. Це тому, що ми

нажем "Глибокої Глотки", про якого говори перебуваємо в логіці симуляції, яка більше

ли, що він таємний радник республіканців, не має нічого спільного з логікою фактів і котрий маніпулював лівими журналістами з

порядком доказовості. Симуляції притаманна

метою позбутися Ніксона, —- чому б ні? Усі

прецесія моделі, всіх моделей щодо найнезна-гіпотези можливі, однак ця зайва: ліві дуже чнішого факту — в ньому насамперед при добре самі, і мимовільно, виконують роботу

сутні моделі, їхнє циркулювання, орбітальне,

28 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

29

як у бомби, утворює справжнє магнітне поле

- що насправді влада, справжня влада, біль події. Факти більше не мають власної траєк ше не існує, і відтак немає жодного ризи торії, вони народжуються на перетині моде ку, що хтось її візьме чи поверне;

лей, один факт може бути породжений усіма

- але ще: Я, Берлінґуер, не боюся того, що

моделями одночасно. Це випередження, ця

комуністи візьмуть владу в Італії — щ о

прецесія, це коротке замикання, це змішання

може видатися очевидним, однак це не зо факту із своєю моделлю (більше немає різни всім так, адже

ці у значенні, більше немає діалектичної по - це може означати протилежне (для цього

лярності, більше немає негативної електрики, не потрібний психоаналіз): я боюся, що ко імплозії антагоністичних полюсів), це воно

муністи візьмуть владу (і для цього є ваго щоразу полишає місце для будь-яких тлума мі причини, навіть для комуніста).

чень, які тільки можливі, навіть для найбільш

Усе це одночасно істинне. У цьому поля суперечливих, — усі вони істинні, в тому

гає секрет дискурсу, котрий більше не є лише

значенні, що їх істинність полягає у взаємно двозначним, як це може бути із промовами

му обміні, як це має місце з моделями, від

політиків, однак виражає неможливість ви яких вони ведуть початок, у межах загально значеної владної позиції, неможливість ви го циклу.

значеної позиції дискурсу. І ця логіка не схи ляється ні в той, ні в інший бік. Вона прони Комуністи дорікають соціалістичній партії

зує всі дискурси, попри їх бажання.

так, ніби хочуть розірвати союз лівих. Вони

Хто розплутає цей клубок протиріч? Гор відстоюють ідею, що ці вияви протидії ви діїв вузол можна було принаймні розрубати.

кликані більш радикальною політичною ви Стрічка Мьобіуса, якщо її розділити, дає до могою. Насправді ж це через те, що вони не

даткову спіраль, однак проблема реверсивно-хочуть влади. Але чи вони не хочуть її за цієї сті поверхонь залишається нерозв'язаною (у

кон'юнктури, несприятливої для лівих зага нашому випадку: реверсивна неперервність

лом, чи несприятливої для них усередині Со гіпотез). Перед нами пекло симуляції, котре

юзу лівих сил — чи вони принципово більше

вже не пекло тортур, але тонкого, зловмисно не хочуть її? Коли Берлінґуер заявляє: "Не

го, невловного викривлення смислу4, де на треба боятися того, що комуністи візьмуть

віть засуджені в Бурґосі стають ще одним по владу в Італії"", — це означає водночас: дарунком з боку Франко західній демократії, - що не слід боятися, тому що комуністи, як яка отримує нагоду регенерувати свій вла що вони прийдуть до влади, нічого не змі сний хиткий гуманізм і обурене протестуван нять в її фундаментальному капіталісти ня якої натомість консолідує режим Франко, чному механізмі; згуртовуючи іспанські маси проти цього іно-

- що немає жодного ризику, що вони коли-небудь прийдуть до влади (з тієї причини, Це не обов'язково призводить до відчаю смислу, що вони не хочуть її), — і навіть якщо во однак цілком може зумовлювати імпровізацію смислу, ни візьмуть її, то здійснюватимуть її зав відсутність смислу, наявність багатьох одночасних жди тільки через інших;

смислів, що руйнують один одного.

30 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

31

земного втручання? Де в усьому цьому істи обмінюються своїми означниками та своїми

на, коли подібна співучасть складеться чудо сценаріями.

вим чином, навіть без відома авторів?

Знадобилося б занадто багато часу, аби по Об'єднання системи та її крайньої альтер біжно оглянути всю гаму оперативного запе нативи як двох кінців кривого дзеркала, "по речення, всі сценарії відстрашування, які, по рочна" викривленість політичного простору, дібно до Вотерґейту, прагнуть регенерувати віднині намагніченого, перетвореного на ко якийсь агонізуючий принцип за допомогою

ло, реверсивність правих і лівих, викривлен симульованого скандалу, фантазму, вбивст ня, що виступає злим генієм комутації, вся

в а , — такий собі курс гормонального ліку система, безконечність капіталу згорнулася

вання через заперечення та кризу. Весь цей

час ідеться про те, щоб подати доказ існуван на своїй власній поверхні: безконечне? І хіба

ня реального через уявне, доказ існування іс не те саме відбувається з бажанням і просто тини через скандал, доказ існування закону

ром лібідо? Об'єднання бажання і вартості, через порушення, доказ існування праці че бажання і капіталу. Об'єднання бажання і за рез страйк, доказ існування системи через

кону, насолода як остання метаморфоза зако кризу і доказ існування капіталу через рево ну (ось чому вона так щедро представлена в

люцію, так само як в іншому місці (історія з

порядку денному): насолоджується лише ка тасадаями) — доказ існування етнології че пітал, казав Ліотар, перш ніж дійти в подаль рез відмову від її предмета, не рахуючи: шому до думки, що ми відчуваємо насолоду доказу існування театру через антитеатр, в капіталі. Приголомшлива мінливість ба доказу існування мистецтва через антимис-жання у Дельоза, загадкове перекидання, яке тецтво,

змушує бажання, "революційне саме по собі

доказу існування педагогіки через антипеда-і, ніби несамохіть, коли воно хоче того, чого гогіку,

хоче", прагнути власного пригнічення та

доказу існування психіатрії через антипсихі-вкладати свою силу в параноїдальні та фаши атрію тощо.

стські системи? Зловмисне викривлення, яке

Усе переходить у свою протилежність, аби

відсилає цю революцію бажання до тієї самої

залишитися в пам'яті людей у своєму очище фундаментальної двозначності, що й іншу

ному вигляді. Всі влади, всі інституції гово революцію —• історичну.

рять про самих себе із запереченням, намага Усі референції змішують свої дискурси в

ючись через симуляцію смерті уникнути сво циркулярній манії в стилі Мьобіуса. Секс і

єї реальної агонії. Влада може інсценувати

праця не так уже й давно були тими двома

своє власне вбиство, аби віднайти проблиск

термінами, що їх уперто протиставляли один

існування та леґітимності. Так з американсь одному: сьогодні і те, й інше знаходять своє

кими президентами: члени родини Кенеді

вирішення через один вид попиту. Раніше

вмирали, тому що ще мали політичний ви дискурс історії набував сили, рішуче проти мір. Інші — Джонсон, Ніксон, Форд — мали

ставляючись дискурсу природи, дискурс ба право лише на маріонеткові замахи, на симу жання — дискурсу влади, — сьогодні вони

льовані вбивства. Але їм усе-таки була потрі-

32 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

33

бна ця аура штучної загрози, аби приховати, Симулюйте крадіжку у великому магазині: що вони лише манекени влади. Колись ко як переконати службу контролю, що йдеться

роль мав померти (і Бог також), саме в цьому

про симульовану крадіжку? Жодної "об'єк була його сила. Сьогодні він жалюгідно ту тивної" різниці: ті самі жести, ті самі знаки, житься, вдаючи, що вмирає, з тим щоб збере що й при реальній крадіжці, тож знаки не на

гти благодать влади. Та її вже втрачено.

користь ні одного, ні іншого. З точки зору

Шукати свіжої крові у своїй власній сме усталеного порядку вони завжди належать до

рті, розпочинати цикл через дзеркало кризи, порядку реального.

заперечення та антивлади — ось єдиний ви-Організуйте вдаваний наліт. Ретельно пе хід-алібі будь-якої влади, будь-якої інститу ревірте безневинність своєї зброї і візьміть

ції, котра намагається розірвати зачароване

найбільш надійного заручника, аби жодне

коло своєї безвідповідальності та свого фу людське життя не було в небезпеці (тому що

ндаментального неіснування, своєї псевдопа-тоді ви потрапляєте у сферу карної юрисди м'яті та своєї псевдосмерті.

кції). Висуньте вимогу про викуп і робіть

так, щоб операція досягла якомога більшого

розголосу, — коротше кажучи, щонайпильні

Стратегія реального

ше наближайтесь до "істини", аби протесту вати реакцію апарату на досконалий симу-До того самого порядку, що й неможли лякр. Вам це не вдасться: мережа штучних

вість віднайти абсолютний рівень реального, знаків безнадійно переплутається з реальни належить неможливість інсценізувати ілю ми елементами (поліцейський реально ви зію. Ілюзія більше неможлива, бо більше не стрілить по встановленій цілі; клієнт банку

можлива реальність. Перед нами постає вся

знепритомніє і помре від серцевого нападу; політична проблема пародії, гіперсимуляції вам реально заплатять фальшивий викуп), або агресивної симуляції.

коротше кажучи, ви проти своєї волі відразу

Наприклад: було б цікаво побачити, чи ре опинитеся в реальному, одна з функцій якого

пресивний апарат не реагуватиме з більшою

полягає саме в тому, щоб нищити будь-яку

силою на симульоване озброєне пограбуван спробу симуляції, щоб зводити все до реаль ня, ніж на реальне? Адже останнє лише вно ного, — це, власне, і є усталений порядок, сить безлад у порядок речей, право власно що виник задовго до того, як у гру увійшли

сті, тоді як інше зазіхає на сам принцип ре інституції та правосуддя.

альності. Порушення, насильство не такі се рйозні, адже оспорюють лише поділ реально У цій неможливості ізолювати процес си го. Симуляція безконечно небезпечніша, бо

муляції слід бачити силу порядку, який зда дозволяє в будь-який момент зробити припу тний бачити та осягати лише реальне, тому

щення, поза своїм предметом, що порядок і

що він не може існувати деінде. Симуляцію

закон самі можуть-таки бути всього-на-злочину, якщо її визнано, буде покарано м'я всього симуляцією.

кше (тому що вона не має "наслідків") або

покарано як образу державного міністерства

Однак труднощі співмірні з небезпекою.

(наприклад, якщо поліційну операцію було

Як удати злочин й навести докази про нього?

З — 4-2630

34

Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

35

розгорнуто "без підстав") — але ніколи як онують як комплекс знаків, призначених

симуляцію, адже як для такої для неї немо тільки для свого повторення, а зовсім не для

жлива жодна еквівалентність з реальним, а

своєї "реальної" мети. Однак це не робить їх відтак неможливе й жодне покарання. Влада

безневинними. Навпаки, саме як гіперреальні

не може відповісти на виклик симуляції. Як

події, що вже не мають точно змісту та вла покарати симуляцію чесноти? Утім, сама по

сних цілей, але відбиваються одні одними

собі вона така сама серйозна, як і симуляція

(саме так, як події, котрі вважають істори злочину. Пародія робить рівноцінними одне

чними: страйки, маніфестації, кризи тощо)5, одному покору та порушення, і в цьому най саме як такі вони не підконтрольні порядку, тяжчий злочин, бо він анулює відмінність, на який може виявляти себе лише щодо реаль якій ґрунтується закон. Усталений порядок

ного та раціонального, щодо причин та цілей, не може нічого з цим вдіяти, адже за референційному порядку, який може панува кон — це симулякр другого порядку, тоді як

ти лише над референційним, наперед визна симуляція розташована в третьому порядку, ченій владі, яка може простягатися лише над за межами істинного та хибного, за межами

наперед визначеним світом, але яка не може

еквівалентностей, за межами раціональних

нічого вдіяти з цією невизначеною повторю відмінностей, на яких функціонують будь-ваністю симуляції, з цією туманністю в стані яке соціальне і будь-яка влада. Отож саме

невагомості, котра більше не підкоряється за тут, за браком реального, слід добуватися по конам тяжіння реального, владі, яка врешті-рядку.

решт сама руйнується в цьому просторі й

Саме тому останній завжди обирає реаль стає симуляцією влади (від'єднаної від своїх

не. У сумнівах він завжди віддає перевагу цій

цілей та завдань і приреченої на ефекти

гіпотезі (так, у армії воліють за краще вважа влади та масову симуляцію).

ти симулянта справжнім божевільним). Од Єдина зброя влади, її єдина стратегія про нак це стає дедалі важчим, адже, якщо прак ти цього відступництва — це знову впорску тично неможливо виокремити процес симу вати повсюди реальне та референційне, це

ляції, з огляду на силу інерції реального, що

переконати нас у реальності соціального, у

оточує нас, протилежне так само істинне (і

значущості економіки та доцільності виро сама ця реверсивність є складовою механізму

бництва. Для цього вона користується пере-симуляції та безсилля влади), а саме: відте пер неможливо ні ізолювати процес реаль Енергетична криза, екологічні постановки загалом

ного, ні довести існування реального.

самі є фільмом-катастрофою, в тому самому стилі (й Ось так усі пограбування, захоплення літа такої самої якості), що й фільми, які зараз переживають ків тощо відтепер є деякою мірою пограбу-чудові часи в Голівуді. Марно сумлінно витлумачувати ваннями-симуляціями, в тому значенні, що їх

ці фільми в їхньому зв'язку з "об'єктивною" соціаль ною кризою чи навіть з "об'єктивним" фантазмом ката наперед вписано в ритуальну розшифровку

строфи. Говорити слід про інше — про те, що соціальне

та оркестрування засобів масової інформації

саме, у сучасному дискурсі, організовується за сцена

й наперед відомо про їх сценарій та можливі

рієм фільму-катастрофи. (Див.: М. Makarius, La stra

наслідки. Коротше кажучи, що вони функці-

tégie de la catastrophe, c. 115.) з*

36 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

37

важно мовою кризи, але також (чому б ні?) ванням та симуляцією, дезінтеґруючи всі су мовою бажання. "Сприймайте ваші бажання

перечності за допомогою виробництва екві як реальність!" — можна витлумачити як

валентних знаків. Сьогодні, коли загроза по останній заклик влади, адже в ірреференцій-ходить для неї від симуляції (загроза щезну ному світі навіть змішання принципу реаль ти у грі знаків), влада спекулює реальним, ності з принципом бажання менш небезпе кризою, спекулює новим виробництвом шту чне, ніж заразлива гіперреальність. Ми зали чних цілей (соціальних, економічних, полі шаємося на межі між принципами, а в такій

тичних). Для неї це питання життя чи смерті.

ситуації влада завжди має рацію.

Однак уже пізно.

Гіперреальність і симуляція відстрашують

Звідси істерія, характерна для нашого ча від будь-якого принципу та будь-якої цілі, су: істерія виробництва та перевиробництва вони повертають проти влади цю здатність

реального. Інше виробництво — виробницт відстрашувати, якою вона так добре користу во цінностей та товарів, виробництво "золо валася впродовж довгого часу. Тому що, вре тих часів" політичної економії — уже довгий

шті, це капітал перший живився, упродовж

час більше не має власного сенсу. Те, що ціле

своєї історії, з руйнування структури всього, суспільство шукає, продовжуючи виробляти що пов'язане з референційним, усього, що

і перевиробляти, так це воскресіння реально пов'язане з людською метою, це капітал

го, яке вислизає від нього. Ось чому це "ма зруйнував усі ідеальні відмінності між істин теріальне" виробництво сьогодні саме є гі-ним і хибним, між добром і злом, аби встано перреальним. Воно зберігає всі риси, весь

вити свій корінний закон еквівалентності та

дискурс традиційного виробництва, однак є

обміну, залізний закон своєї влади. Це він пе лише розтиражованим відображенням його

рший удався до відстрашування, до абстра (так гіперреалісти фіксують в ілюзорній по кції, роз'єднання, детериторіалізації тощо, і

дібності реальне, з якого зникли весь сенс і

якщо це він прикладав припарки до реально вся чарівність, вся глибина і енергія репрезе сті, до принципу реальності, він також був

нтації). Таким чином, гіперреалізм симуляції

перший, хто ліквідував його через знищення

повсюди виражається через ілюзорну поді будь-якої споживної вартості, будь-якої ре бність реального до самого себе.

альної еквівалентності, виробництва та ба Влада також уже довгий час виробляє ли гатства, через саме відчуття, що ми отримали

ше знаки своєї подібності. І зненацька розго від ірреальності її цілі та всесильність мані ртається інша фігура влади: фігура колекти пуляції. Отож саме ця логіка дедалі радика вного попиту на знаки влади — священний

льніше виступає сьогодні проти нього. І ко союз, що знову утворюється навколо її зни ли він хоче побороти цю катастрофічну спі кнення. Усі більшою чи меншою мірою при раль, випускаючи останній проблиск реаль єднуються до нього зі страху перед цим кра ності, щоб, виходячи з нього, створити

хом політичного. І гра влади доходить до то останній проблиск влади, він лише помножує

го, що стає лише критичною нав'язливою

її знаки й прискорює гру симуляції.

ідеєю влади — нав'язливою ідеєю її смерті, її

Поки історична загроза походила для неї

виживання, у міру того як вона зникає. Коли

від реального, влада спекулювала відстрашу вона зникне повністю, ми логічно опинимося

38 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Цреиесія симулякрів

39

серед повної ілюзії влади —• ідея фікс, така, горичного воскресіння смерті, котра прихо як вона вже вимальовується повсюди, вира дить лише для того, щоб освятити інституцію

жаючи водночас непереборний потяг позбу влади, яка без цього не має ані субстанції, ані

тися її (ніхто більше не бажає її, всі переки самостійної реальності.

дають її іншим) та панічну ностальгію від її

Ці інсценізації вбивств президентів пока втрати. Меланхолія суспільств без влади: са зові, бо сигналізують про статус будь-якого

ме вона викликала до життя фашизм, цю сме заперечення на Заході: політична опозиція, ртельну дозу сильного референційного в су ліві, критичний дискурс тощо — це симу-

спільстві, що не може докінчити своєї жало лякр, що виділяється за контрастом і за допо бної праці.

могою якого влада намагається розірвати за Із виснаженням політичної сфери Прези чароване коло свого неіснування, своєї фун дент стає дедалі більше схожим на Манекена

даментальної безвідповідальності, свого "за Влади, яким є вождь у первісних суспільст висання". Влада коливається, як валюта, як

вах (Клястр).

манера розмовляти, як теорії. Лише критика і

Усі наступні президенти платили й продо заперечення ще секретують привид реаль вжують платити за вбивство Кенеді, так, ніби

ності влади. Якщо вони виснажаться з тієї чи

це вони знищили його,— що відповідає істи іншої причини, влада не матиме іншого ви ні у фантазматичному плані, якщо не факти ходу, як вдатися до штучного воскресіння їх, чно. Необхідно, щоб вони спокутували цей до їх галюцинування.

гріх і цю співучасть через своє симульоване

Саме так іспанські страти служать ще й

вбивство. Адже останнє й може бути лише

стимулом для ліберальної західної демокра симульованим. Президенти Джонсон і Форд

тії, для системи демократичних цінностей, обоє були ціллю невдалих замахів, про які що агонізує. Свіжа кров, але наскільки її ще

можна сказати, що вони якщо не були інсце вистачить? Деградація всіх видів влади від новані, то принаймні симулювалися. Кенеді

бувається з непереборною силою: і не стільки

вмирали, тому що втілювали дещо: політич "революційні сили" прискорюють цей процес

не, політичну субстанцію, тоді як нові прези (часто має місце навіть протилежне), скільки

денти були лише їхньою карикатурою, кумед сама система піддає свої власні структури на ною плівкою; цікаво, що всі вони (Джонсон, сильству, що знищує будь-яку субстанцію, Ніксон, Форд) мали мавпячі мордочки, — будь-яку доцільність. Не слід опиратися цьо примати влади.

му процесові, намагаючись сміливо виступи Смерть ніколи не була абсолютним крите ти проти системи та зруйнувати її, тому що

рієм, однак у цьому випадку вона показова: вона, здихаючи після позбавлення смерті, че ера Джеймса Діна, Мерлін Монро і Кенеді, кає від нас саме цього: що ми повернемо їй тих, хто реально вмирав, тому що мав міфі смерть, що ми повернемо її до життя через

чний вимір, який передбачає смерть (не через

заперечення. Кінець революційній практиці, романтизм, а через фундаментальний прин кінець діалектиці. Дивно, що Ніксон, якого

цип реверсії та обміну), — ця ера скінчилася.

навіть не вважали вартим померти від руки

Настала ера симульованого вбивства, всеося хоч якогось випадкового неврівноваженого (і

жної естетики симуляції, вбивства-алібі — але-хай президентів убивають неврівноважені, 40 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

41

що, можливо, відповідає істині, це не міняє

шені були на невизначений час пережити са нічого в нашій історії: шал лівих, спрямова мих себе — народний міф не хоче вірити в

ний на те, щоб розкрити за цим змову пра їхню смерть. Так уже було з фараонами: фа вих, піднімає хибну проблему — функцію за раони, що змінювали один одного, втілювали

вдання смерті чи проголошення пророцтва

завжди одну й ту саму особу.

тощо проти влади ще з часів первісних су Усе відбувається так, ніби Мао або Франко

спільств завжди здійснювали недоумкуваті, вже вмирали багато разів, а на зміну їм при божевільні або невротики, які не стають від

ходили їхні двійники. З політичної точки зо цього меншою мірою носіями соціальної фу ру, абсолютно нічого не міняється від того, нкції, що так само фундаментальна, як і соці що глава держави буде тим самим або ін альна функція президентів), виявився, однак, шим, аби лиш вони були подібними один до ритуально покараним на смерть через Воте одного. У будь-якому разі, вже довгий час

рґейт. Вотерґейт — це ще й засіб для риту глава держави — байдуже який — є лише си ального вбивства влади (американська інсти мулякром себе самого, і це єдине наділяє йо туція президентства набагато захопливіша в

го владою та правом правити. Ніхто не ви цьому плані за європейські: вона затримує

явить ані найменшого схвалення, ані наймен навколо себе все насильство, всі мінливості

шої шанобливості щодо реальної особи. Від первісної влади, дикунських обрядів). Але

даність спрямовується до її копії, яка завжди

імпічмент вже не є вбивством: він здійсню вже мертва. Цей міф лише виражає стійкість

ється за конституцією. Ніксон усе-таки дося вимоги жертовної смерті короля і водночас

гнув мети, про яку мріє будь-яка влада: розчарування нею.

сприйматися досить-таки серйозно, станови Ми все ще залишаємося на тому самому

ти для групи досить смертельну небезпеку, місці: жодне наше суспільство не здатне ке щоб одного дня тебе змістили, викрили й лі рувати своїм прощанням з реальним, з вла квідували. Форд навіть не отримує такого

дою, із самим соціальним, втягнутим у той

шансу: симулякр уже мертвої влади, він мо самий убуток. І ми намагаємося уникнути

же лише накопичувати проти себе знаки ре всього цього шляхом його загострення. Це

версії через вбивство — насправді його без скінчиться, навіть без сумніву, тим, що

силля надає йому імунітет, і це доводить йо настане соціалізм. Внаслідок неочікуваного

го до сказу.

викривлення та іронії, яка більше не є іроні На противагу первісному обряду, який пе єю історії, саме із смерті соціального постане

редбачає офіційну й жертовну смерть короля

соціалізм, як із смерті Бога постають релігії.

(король або вождь — ніщо без обіцянки своєї

Перекручене пришестя, спотворена подія, ре смерті), сучасне політичне уявне рухається

версія, що не піддається логіці розуму. Як

дедалі глибше у напрямку до того, щоб від усім цим є той факт, що влада, загалом, існує

строчувати, якомога довше приховувати

сьогодні лише для того, щоб приховати, що її

смерть глави держави. Ця нав'язлива ідея по більше немає. Симуляція, що може тримати силилася, відколи розпочалася ера революцій

ся невизначений час, адже, на відміну від

та харизматичних лідерів: Гітлер, Франко, справжньої" влади, яка є, або була, певною Мао, не маючи "законних" спадкоємців, зму-структурою, певною стратегією, певним спів-

42 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

43

відношенням сил, певною ціллю, сьогодні її протилежним полюсом у ритуальному ска шня влада, яка є лише предметом суспільно ндуванні соціального року. Все відбувається

го попиту, а відтак предметом закону пропо так, ніби після оголошення страйку кожен

зиції та попиту, більше не підлягає ані наси "зайняв" своє робоче місце і знову взявся, як льству, ані смерті. Повністю очищена від

це належить у "самоврядній" професії, до ви політичного виміру, вона залежить, як будь-робництва точно на таких самих умовах, що який інший товар, від масового виробництва

й раніше, рішуче заявляючи, що він перебу та споживання. Не зосталося бодай іскри, од ває (і віртуально перебуваючи) в стані перма на тільки фікція політичного універсуму ли нентного страйку.

шилася неушкодженою.

Це не науково-фантастична мрія: ми скрізь

Те саме відбувається з працею. Іскра виро маємо справу з дублюванням процесу праці.

бництва, шалена сила його цілей згасла. Всі

І з дублюванням процесу страйку — страйку

досі ще займаються виробництвом, і дедалі

невід'ємного, як моральний знос від предме більше, але непомітно праця стала чимось ін тів, як криза від виробництва. Тож ми не ма шим: потребою (як це ідеально передбачав

ємо ні праці, ні страйку, але обидві речі вод Маркс, однак зовсім не в тому значенні), ночас, тобто цілком іншу річ: магію праці, предметом суспільного "попиту", так само як одну лишень подобу, сценодраму виробницт вільний час, якому вона рівноцінна в загаль ва (щоб не сказати мелодраму), колективну

ній диспетчеризації життя. Попит, точно про драматургію на порожній сцені соціального.

порційний втраті мети в процесі праці6. Той

самий несподіваний поворот, що й для влади: Уже не йдеться про ідеологію праці — тра сценарій праці створено для того, щоб прихо диційну етику, яка б затуманювала "реаль вати, що реальна праця, реальне виробництво

ний" процес праці та "об'єктивний" процес зникло. Абсолютно так само, як і реальний

експлуатації, — але про сценарій праці. Так

страйк, який став уже не зупиненням праці, а

само не йдеться вже і про ідеологію влади, але про сценарій влади. Ідеологія сполучаєть ся лише з неправильним тлумаченням реаль

Цьому коливанню інвестування праці відповідає

ності через знаки, симуляція сполучається з

паралельне зниження інвестування споживання. Кінець

коротким замиканням реальності та її подво споживній вартості чи престижності автомобіля, кінець єнням у знаках. Відтворення об'єктивного

закоханим словам, які чітко протиставляли предмет на процесу є одвічною кінцевою метою ідеоло солоди предметові праці. На зміну приходить інший гічного аналізу, бажання ж відтворити істину

дискурс, дискурс праці, спрямований на предмет спо

у вигляді симулякра — одвічною хибною

живання, дискурс, що має на меті активне реінвес-тування, примусове і пуританське (використовуйте проблемою.

менше пального, стежте за своєю безпекою, перевище Ось чому влада, по суті, так легко погоджу но ліміт швидкості тощо). Віднаходження мети через ється з ідеологічними дискурсами і дискурса зміну полюсів. Праця стає предметом потреби, автомо ми з приводу ідеології, адже це дискурси

біль стає предметом праці. Не існує кращого доказу недиференційованості всіх цілей. Саме через таке зміщення істини — завжди правильні, навіть, і особли від "права" голосу до виборчих '"обов'язків" дає про во, якщо вони революційні і їх можна проти себе знати втрата зацікавленості в політичній сфері.

ставити смертельним замірам симуляції.

44

Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Преиесія симулякрів

45

Кінець паноптичного

час від викривлення масштабу, від надмірної

прозорості. Насолода від надмірного смислу, Саме з цією ідеологією пережитого, ексгу коли планка знаку опускається нижче від лі мованого, реального, в його основній баналь нії звичайного занурення смислу: при фікса ності, в його радикальній автентичності, по ції на плівку незначне стає предметом захо части пов'язаний американський експери плення. Ми бачимо в ньому реальне, яким

мент "реального телебачення" ("телебачен-воно ніколи не було (але "так, ніби ви там бу ня-істини"), проведений в 1971 р. із сім'єю

ли"), — позбавленим відстані, яка надає про Лаудів: сім міслців безперервного знімання, сторові перспективності, а нашому погля триста годин прямих зйомок, без будь-якого

д у — глибини (але "більш справжнім, ніж

сценарію, одіссея однієї сім'ї, її драми, її ра природа"). Насолода від мікроскопічної си дощі, несподівані повороти, нон-стоп — ко муляції, яка перетворює реальне на гіперре-ротше кажучи, "вихідний" історичний доку альне. (Десь так, як це відбувається в порно, мент і "найбільше досягнення телебачення, непереборний потяг до якого більш метафі яке можна порівняти, в масштабі нашої буде зичний, ніж сексуальний.)

нщини, з фільмом про висадку на Місяць".

Утім, ця сім'я вже була гіперреальною за

Справа ускладнюється тим, що ця сім'я роз самим своїм вибором: ідеальна типова аме падається під час зйомок: вибухнула криза, риканська сім'я, помешкання в Каліфорнії, Лауди розлучилися і таке інше. Звідси боро три гаражі, п'ятеро дітей, зручний суспіль тьба думок, яку неможливо розв'язати: чи

ний та професійний статус, декоративна дру-відповідає за це телебачення? Як могли б пі жина-домогосподарка, рівень життя вищий

ти справи, якби там не було телебачення?

від середнього. Деякою мірою саме ця стати Більш цікавим є фантазм, якби Лаудів зні стична досконалість і прирікає її на смерть.

мали так, ніби там не було телебачення. Трі Ідеальна героїня американського способу

умф режисера полягав би в тому, щоб сказа життя, вона обирається, як і в античних жер ти: "Вони жили так, ніби нас там не було".

твоприносинах, для того, щоб бути звеличе Абсурдне, парадоксальне формулювання —

ною і померти у вогнях засобів інформації

не істинне і не хибне: утопічне. "Так, ніби

(медіума), які грають роль сучасного фатуму.

нас там не було" дорівнювало б "так, ніби ви Адже небесний вогонь більше не падає на

там були". Саме ця утопія, цей парадокс за розбещені міста, натомість настає черга об' чарував двадцять мільйонів телеглядачів, і

єктива, що, як лазер, вирізає пережиту реаль значно більшою мірою, ніж "збочене" задо ність, аби віддати її на смерть. "Лауди —

волення від втручання в приватне життя. У

просто родина, яка погодилася віддати себе

цьому "реальному" експерименті не йдеться

телебаченню й померти від нього", — скаже

ні про таємницю, ні про збочення, але про та постановник. Тож ідеться таки про жерто ке собі тремтіння реального або про певну

вний процес, про жертовне видовище, прине естетику гіперреального, тремтіння від запа сене двадцяти мільйонам американців.

морочливої й підлаштованої точності, тре "Телебачення-істина". Чудовий у своїй

мтіння від віддалення й збільшення водно-Двозначності термін — ідеться про істину ці-

46 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

П р е ц е с і я с и м у л я к р і в

47

єї сім'ї чи про істину телебачення? Насправді

системи відстрашування, в якій усунуто від ж саме телебачення є істиною Лаудів, саме

мінність між пасивом і активом. Більше не воно є істинним, саме воно робить речі істин має категоричного імперативу підпорядкуван ними. Істиною, що більше не є ні істиною ві ня моделі або ж поглядові. "Ви — модель!"

дображення у дзеркалі, ні перспективною іс "Більшість — це ви!" Ось такий аспект гіпер-тиною паноптичної системи* та погляду, але реалістичної соціальності, в якій реальне змі маніпуляційною істиною тесту, що зондує й

шується з моделлю, як у статистичній опера ставить запитання, лазера, що намацує й ви ції, або з засобом інформації (медіумом), як в

різає, матриць, що зберігають ваші перфоро операції з родиною Лаудів. Ось така насту вані послідовності, генетичного коду, що ке пна стадія соціального взаємозв'язку, наша

рує вашими сполученнями, клітин, що поста стадія, котра вже є не стадією переконання

чають інформацію вашому чуттєвому світові.

(класичною ерою пропаганди, ідеології, ре Саме цій істині віддав сім'ю Лаудів телеві клами тощо), а стадією відстрашування:

зійний медіум, і в цьому значенні йдеться та "Ви — інформація, ви — соціальне, саме ви є

ки про скарання на смерть (але чи йдеться ще

подією, це стосується вас, слово належить

про істину?).

вам" і т. п. Переворот, через який стає немо Кінець паноптичної системи. Телевізійне

жливою локалізація інстанції моделі, влади, око більше не є джерелом абсолютного по погляду, самого медіуму, тому що ви завжди

гляду, й ідеалом контролю більше не є іде опиняєтеся вже з іншого боку. Більше не іс альна прозорість. Остання припускає ще іс нує ані суб'єкта, ані точки фокусування, ані

нування об'єктивного простору (простору

центра й периферії: чиста флексія або цирку Відродження) та всемогутність деспотичного

лярна інфлексія. Більше не існує ані насиль погляду. Це досі ще, якщо не тільки, система

ства, ані нагляду — одна лишень "інформа ув'язнення, принаймні система поділу на ді ція", таємна злостивість, ланцюгова реакція, лянки з метою спостереження. Більш витон повільна імплозія та просторові симулякри, в

чена, однак усе ще зовнішня за своїм хара яких ще має місце ефект реального.

ктером, побудована на протиставленні між

Ми присутні при занепаді перспективного

"розглядати" і "розглядатися", навіть якщо і паноптичного простору (гіпотеза, котра ще

точка фокусування системи одночасного спо є моральною й узгоджується з усіма спроба стереження може бути сліпою.

ми класичного аналізу "об'єктивної" сутно Інша річ, коли у випадку з Лаудами маємо: сті влади), а відтак при самому усуванні "Ви більше не дивитеся телебачення, це теле видовищного. Телебачення, як, наприклад, у

бачення дивиться на вас (як ви живете)", або

випадку з Лаудами, більше не є видовищним

ще: "Ви більше не слухаєте "Без паніки", це медіумом. Ми більше не перебуваємо в су "Без паніки" слухає вас", — віраж від паноп-спільстві видовища, про яке говорили ситу-тичного пристрою (наглядати й карати) до аціоністи, ані в різновиді специфічного від чуження та специфічного придушення, які

* Паноптична система — система, що дає змогу вести приховане одночасне спостереження за в'язнями.

воно передбачало. Сам медіум як такий стає

{Прим, перекл.)

невловимим, і змішання медіуму з повідом-

48 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

49

ленням (Маклюен)7 є першою великою фор

розчинення телебачення в житті, розчинення

мулою цієї нової доби. Медіуму в буквально

життя в телебаченні — нерозрізненний хімі му значенні більше не існує: віднині він не

чний розчин: ми всі Лауди, приречені не на

вловний, розсіяний і заломлений у реально

вторгнення, не на тиск, не на насильство й ша му, і вже не можна навіть сказати, що остан

нтаж з боку засобів інформації та моделей, але

нє зазнало від цього якихось змін.

на їхню індукцію, їхню інфільтрацію, їхнє не Таке втручання, така вірусна, ендемічна

виразне насильство.

хронічна, панічна присутність медіуму, коли

Однак слід остерігатися негативного на стає неможливо ізолювати їхні наслідки, —

пряму, нав'язуваного дискурсом: мова не йде

медіуму, перетвореного на привид, як ці ре

ані про хворобу, ані про ураження вірусом.

кламні лазерні скульптури в порожньому

Про засоби інформації слід думати радше

просторі, події, профільтрованої медіумом,—

так, ніби вони перебувають на зовнішній ор біті і є різновидом генетичного коду, який

' Змішання медіум/повідомлення, звичайно, корелює обертання напрямку полюсів, ефект циркулярності, в із змішанням відправника та одержувача, підтверджу якій влада губиться, розчиняється, перетворюється на ючи таким чином зникнення будь-яких дуалістичних

досконалу маніпуляцію (вона належить уже не до по полярних структур, які визначали дискурсивну орга рядку директивної та контрольної інстанції, а до по нізацію мовлення, будь-якого детермінованого члену рядку тактильності та комутації). Див. також цирку-вання смислу, що відсилало до знаменитої ґратки фун лярність держави/сім'ї, яку забезпечують коливання та кцій Якобсона. ""Циклічний" дискурс слід сприймати метастатичне регулювання образів соціального й при буквально: тобто так, що він більше не переходить ватного (J. Donzelot, La police des Familles).

однієї точки до іншої, але проходить цикл, котрий без

Віднині неможливо поставити славетне запитання:

різниці охоплює позиції передавача та приймача, що "Звідки ви говорите?", "Звідки ви знаєте?", "Звідки ви цього моменту стають невловними як такі. Таким чи отримали вашу владу?" — не почувши відразу у відпо ном, більше не існує владної інстанції, інстанції пере відь: "Від вас (першоджерело — це ви)", — натяк на те.

давача, — влада стає чимсь таким, що циркулює й чиє що це ви говорите, це ви знаєте, це ви влада. Гігантське джерело більше не визначається, циклом, у якому до намотування, опосередковане вираження змісту слова, мінуюче й підпорядковане міняються місцями в без яке тотожне безвихідному шантажу, відстрашуванню

конечній реверсії, котра є також кінцем влади в її кла без звертання до суб'єкта, що має говорити, але яке сичному означенні. Циркуляризація влади, знання, дис полишає без відповіді, тому що на запитання, котрі курсу кладе край будь-якій локалізації інстанцій та по суб'єкт ставить, йому неминуче відповідають; але від люсів. У самій психоаналітичній інтерпретації інтер повідь — це ви, або: ваше запитання вже є відповіддю

1 т

претатор отримує свою "владу" не від якоїсь зовніш - Д- — вся задушлива софістика захопленого в полон ньої інстанції, але від самого предмета інтерпретації слова, примусового зізнання під виглядом свободи ви Це змінює все, адже традиційних можновладців завжди раження, обертання суб'єкта навколо власного запи можна запитати, звідки вони отримали владу. Хто зро тання, прецесії відповіді щодо питання (увесь шал ін бив тебе герцогом? Король. Хто зробив тебе королем терпретації присутній тут, як і шал свідомого чи

Бог. Лише Бог не дає відповіді. Але на запитання: хто несвідомого самоврядування "слова").

зробив тебе психоаналітиком? — аналітик з легкістю Цей симулякр інверсії чи інволюції полюсів, цей

відповідає: ти. Так через зворотну симуляцію виража геніальний виверт, який становить таємницю всіх дис ється перехід від '"об'єкта аналізу" до '"суб'єкта ана курсів маніпуляції, а відтак, у сьогоденні, в усіх сфе лізу", від пасиву до активу, який лише описує ефект рах, таємницю будь-якої нової влади у справі стирання 4 —4-2630

50

Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

керує мутацією реального в гіперреальне, то німальну дистанцію між причиною і наслід чнісінько так, як інший код, мікромолекуля-ком, між суб'єктом і об'єктом,— а саме ди рний, керує переходом від сфери смислу (ре станцію смислу, проміжок, різницю, най презентативної) до сфери програмованого

менший можливий проміжок (НММП!), який

знаку (генетичної").

неможливо усунути під страхом поглинення

Під сумнів ставиться весь традиційний ме в алеаторному та недетермінованому проце тод каузальності: метод перспективний і де сі, про який дискурс не може навіть дати уяв терміністський, метод "активний" і крити лення, через те що сам належить до детермі чний, метод аналітичний — відмінність між

нованого порядку.

причиною і наслідком, між активним і паси Саме цей проміжок зникає в процесі дії ге вним, між суб'єктом і об'єктом, між метою

нетичного коду, невизначеність якого є не

та засобами. Саме виходячи з цього методу

стільки невизначеністю випадкової гри моле ми можемо сказати: телебачення дивиться на

кул, як невизначеністю простісінького скасу нас, телебачення сприяє нашому відчужен вання співвідношення. У процесі молекуля ню, телебачення маніпулює нами, телебачен рного управління, котрий "іде" від ядра ДНК

ня інформує нас... Ми залишаємося в усьому

до "субстанції", яку він "інформує", вже не цьому заручниками аналітичної концепції за має місця для розгортання наслідку, енергії, собів інформації, концепції активного й ефе детермінації, повідомлення. "Порядок, знак, ктивного зовнішнього агента, концепції "пер імпульс, повідомлення",— все це говорить

спективної'" інформації, в якій точкою витоку

про спробу зробити річ зрозумілою для нас, є горизонт реального та смислу.

але, за аналогією, з використанням таких те Тож телебачення слід уявляти собі як

рмінів, як вписування, вектор, декодування, ДНК, як наслідок, що в ньому зникають про для транскрибування виміру, про який ми ні тилежні полюси детермінованості, відпові чого не знаємо, — це вже навіть не "вимір", дно до стиснення, ядерної ретракції старої або, можливо, саме той, який є четвертим

полярної схеми, котра завжди утримувала мі-

(що визначається, до речі, в Айнштайновій

теорії відносності як поглинання відмінних

сцени влади, у справі успіння всіх слів, звідки й ви полюсів простору та часу). Насправді ми мо йшла ця фантастична мовчазна більшість, характерна жемо тлумачити весь цей процес лише в не для нашого часу, — все це розпочалося, без сумніву, в гативному вираженні — більше ніщо не від політичній сфері разом із симулякром демократії, тобто діляє один полюс від іншого, початкове від

із заміною божественної інстанції на інстанцію народу кінцевого, одне ніби розчавлює інше, відбу як джерела влади, і влади як еманації на владу як ре

вається якесь фантастичне зіткнення, обру презентацію. Антикоперниківська революція: більше немає ані трансцендентної інстанції, ані сонця, ані шення один в одного двох традиційних по осяйного джерела влади та знання — все виходить від люсів: імплозія — поглинання променистого

народу і все повертається до нього. Саме з цієї чудової методу причинності, диференційного методу

рециркуляції й починає вкорінюватися, з часу першого Детермінованості з його позитивною та нега сценарію масового схвалення і до сьогоднішніх фанто тивною електрикою — імплозія смислу. Са мів масового опитування, універсальний симулякр ма

ніпуляції.

ме тут бере свій початок симуляція.

4»

52 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

гтрецесія симулякрів

53

Повсюди, у будь-якій галузі (в політиці, нам життя у виживання, у ціль без мети — біології, психології, в галузі засобів інформа навіть не на перевідний вексель, який нале ції), де більше неможливо зберегти відмін жить пред'явити смерті: на вексель, знеціне ність між двома полюсами, ми потрапляємо в

ний від самого початку).

симуляцію, а відтак в абсолютну маніпуля Це не пряма загроза атомного руйнування

цію — не в пасивність, а в нерозрізненність

паралізує наші життя — їх лейкемізує від активного та пасивного. ДНК реалізує цю

страшування. І відстрашування це виходить з

алеаторну редукцію на рівні живої субстан того що навіть саме реальне атомне зіт ції. Телебачення у випадку з Лаудами також

кнення виключається — виключається напе досягає цієї межі невизначеності, коли люди ред як можливість розвитку реального в си не є ні активнішими, ні пасивнішими стосо стемі знаків. Усі роблять вигляд, ніби вірять

вно телебачення, ніж якась жива субстанція

у реальність цієї загрози (це можна зрозуміти

стосовно свого молекулярного коду. І тут, і

щодо військових, адже йдеться про всю ва там — та сама туманність, що не піддається

жливість їхнього фаху, так само як про їхній

розшифруванню ані на рівні своїх простих

"стратегічний" дискурс), та якраз на цьому елементів, ані на рівні своєї істини.

рівні стратегічні цілі відсутні, і вся оригіна льність ситуації полягає в неймовірності руй нування.

Орбітальне і ядерне

Відстрашування виключає можливість вій Апофеоз симуляції: ядерне. Однак рівно ни —• архаїчного насильства систем на етапі

вага страху завжди тільки видовищний ас їхнього розширення. Відстрашування ж є

пект системи відстрашування, що зсередини

нейтральним, імплозивним насильством ме проникла в усі шпарини життя. Напружене

тастабільних систем або систем у стані ско очікування ядерного лише підкріплює бана-рочення. Немає більше ані суб'єкта відстра лізовану систему відстрашування, яка пере шування, ані супротивника, ані стратегії,—

буває всередині засобів інформації, безкарно маємо планетарну структуру знищення цілей.

го насильства, що повсюди панує у світі, але Атомна війна, як і Троянська, не відбудеться.

аторного механізму всіх запропонованих нам

Ризик перетворення на атомний пил править

виборів. Найменші наші вчинки направляють лише за привід для того, щоб через удоскона ся нейтралізованими, індиферентними, екві лення озброєнь — але це удосконалення є на валентними знаками, знаками, сума яких до стільки надмірним порівняно з будь-якою

рівнює нулю, як це має місце із знаками, що

метою, що саме стає симптомом нікчемно-

керують "стратегією ігор" (але істинне рів сті — запровадити всеосяжну систему безпе няння в іншому, і невідоме — це якраз та

ки, блокування та контролю, відстрашуваль-змінна симуляції, що перетворює сам атом ний ефект якої спрямований зовсім не на по ний арсенал на форму гіперреального, на си-передження атомного зіткнення (останнє ні мулякр, що панує над нами всіма і зводить

коли не було предметом турботи, за виня усі "наземні" події лише до якихось ефеме тком, звичайно, перших "часів холодної"" вій рних сценаріїв, трансформуючи залишене

ни, коли ядерний арсенал ще плутали з тра-

54 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

П рецесія симулякрів

55

диційною війною), а на попередження наба тися за своєю власною логікою, бо наклика гато більш імовірних реальних подій, усього

ють на себе смерть. Жодна стратегія більше

того, що могло б стати подією в загальній си неможлива, і штурм фортеці — тільки дитяча

стемі й порушити її рівновагу. Рівновага

гра полишена для військових. Політична ме страху — це страх рівноваги.

та мертва, залишаються одні тільки симуля-Відстрашування — не стратегія, воно цир кри та старанно окреслені цілі.

кулює і виступає предметом обміну між яде "Космічна пригода" зіграла точно таку са рними протагоністами точнісінько так само, му роль, що й ядерна ескалація. Ось чому во як міжнародні капітали в цій орбітальній зоні

на так легко змогла змінити її в 60-і роки

валютних спекуляцій, потоків яких доста (Кенеді/Хрущов) чи розвиватися паралельно

тньо для того, щоб контролювати всю світо у вигляді "мирного співіснування". Адже в

ву торгівлю. Отож руйнівної валюти (не по чому полягає вирішальна функція космічних

в'язаної з реальним руйнуванням, принаймні

перегонів, завоювання Місяця, запускання

не більше, ніж короткотермінові спекуляти супутників, якщо не в запровадженні моделі

вні капітали пов'язані з реальним виробницт всесвітнього тяжіння, сателітизації, доскона вом), що циркулює на ядерній орбіті, доста лим зачатком якої виступає місячний модуль: тньо для того, аби контролювати все насиль програмований мікрокосм, у якому ніщо не

ство і всі потенційні конфлікти земної кулі.

може бути полишено на волю випадку'? Тра У тіні цього арсеналу, під приводом найбі єкторія, енергія, розрахунок, фізіологія, пси льшої "об'єктивної" загрози і завдяки цьому хологія, навколишнє середовище — ніщо не

ядерному дамокловому мечу, затівається

може бути полишене на волю випадкових об найбільша система контролю, яка будь-коли

ставин, перед нами всеосяжний світ но існувала. І поступова сателітизація всієї пла рми — в ньому більше не існує Закону, а йо нети за допомогою цієї гіпермоделі безпеч го сила перейшла до операційної іманентно ності.

сті всієї сукупності деталей. Світ, очищений

Те саме стосується і мирних атомних елек від будь-якої загрози смислу, асептичний і

тростанцій. Умиротворення не робить різни невагомий — зачаровує вже сама ця доскона ці між цивільним і військовим: скрізь, де роз лість. Тому що екзальтацію натовпів викли робляють незворотні засоби контролю, скрізь, кав не факт висадки на Місяць чи просування де поняття безпеки стає всесильним, скрізь, людини в космос (останнє було б радше кін де норма безпеки замінює старий арсенал за цем попередньої мрії), ні, джерело електри конів і насильства (з війною включно), скрізь

чного ураження — в досконалості програму зростає система відстрашування, і навколо

вання та технічного маніпулювання. В імане неї зростає історична, соціальна та політична

нтному диві програмованого розвитку подій.

пустеля. Гігантська інволюція змушує стис Зачарування від максимальної норми та опа нутися всі конфлікти, всі цілі, всі протисто нування ймовірністю. Запаморочення від мо яння, в міру того як їх усіх перериває, ней делі, що наближається до запаморочення від

тралізує, заморожує цей шантаж. Жодний

смерті, але без жаху чи неусвідомленого по бунт, жодна історія не можуть більше відбу-тягу. Адже якщо закон, з його аурою пору-

56 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

прецесія симулякрів

57

шення, порядок, з його аурою насильство, ще

Очевидна суперечність: у процесі підпо притягували перекручене уявне, то норма фі рядкування той, хто став сателітом, не є тим, ксує, зачаровує, вражає — і змушує до інво ким його вважають. На зображенні, знятому

люції будь-яке уявне. Ніхто більше не марить

з орбіти космічного об'єкта, на сателіт пере ретельністю програми. Запаморочує вже один

творюється планета Земля, і земний принцип

її ритуал. Ритуал світу, що не знає збоїв.

реальності стає ексцентричним, гіперреаль-Так от, розширення соціального сьогодні ним і малозначним. Через інстанціалізацію

регулює та сама модель програмованої неми на орбіті системи контролю, такої, як мирне

нучості, максимальної безпеки та відстрашу співіснування, на сателітів перетворюються

вання. Якраз у цьому й полягають справжні

всі земні мікросистеми, що втрачають при

наслідки застосування ядерного арсеналу: ре цьому свою самостійність. Усі види енергії, тельна операція технічного пристрою слугує всі події поглинаються цією ексцентричною

моделлю для ретельного дійства соціального.

силою тяжіння, все конденсується і вибухає

І тут також ніщо більше не полишатиметься

всередину у напрямку до єдиної мікромоделі

на волю випадку. Втім, це і є соціалізація, що контролю (орбітального сателіта), як у про розпочалася сотні років тому, але відтепер

тилежному прикладі, в іншому біологічному

увійшла у свою прискорену фазу, наблизи вимірі, все конвертує й вибухає всередину в

вшись до межі, яку вважали вибуховою (ре точці молекулярної мікромоделі генетичного

волюції), та яка поки що виражається через

коду. Між двома речами, в цьому розгалу протилежний процес, імплозивний та незво-женні, утвореному ядерним і генетичним, в ротний: всеосяжне відстрашування від будь-одночасному успінні обох фундаментальних якої випадковості, від будь-якої неприємнос кодів відстрашування поглинається будь-який

ті, від будь-якої трансверсальности від будь-принцип смислу, стає неможливим хоч якесь якої доцільності, від будь-якої суперечності, розгортання реального.

розриву чи складності в соціальному бутті, Яскравою ілюстрацією цього була одноча опроміненому нормою, приреченою на семі сність двох подій у липні 1975 року: об'єд отичну прозорість механізмів інформації. На нання у космосі двох суперсупутників, аме справді космічна і ядерна моделі позбавлені

риканського та радянського, апофеоз мирно власних цілей: такими не є ні відкриття Міся го співіснування, і ухвала китайців про ска ця, ні військово-стратегічна перевага. їхня іс сування ідеограматичного письма та долу-тина — це бути моделями симуляції, зразко чення в подальшому до латинського алфаві вими векторами системи планетарного конт ту. Останнє означало "орбітальну" інстанці ролю (від якого не вільні навіть держави —

алізацію абстрактної та змодельованої систе зірки цього сценарію, в його орбіті опинили ми знаків, в орбіті якої зазнають ресорбції всі

ся всі).8

своєрідні колись форми стилю та письма. Сателітизація мови: для китайців це спосіб увійти до системи мирного співіснування, Парадокс: усі бомби чисті: єдине забруднення, зу мовлене ними, — це система безпеки та контролю, яку яка саме в цей час вписується в їхнє небо у

вони випромінюють, коли не вибухають.

вигляді стикування двох супутників. Орбіта-

58 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Прецесія симулякрів

59

льний політ двох Велетнів — нейтралізація й

альтернативи на користь змін у політичному

гомогенізація всіх тих, хто лишився на землі.

курсі в системі, яку відтоді було в основному

Однак, незважаючи на це відстрашування

налагоджено (нормалізація відносин Пекін —

з боку орбітальної інстанції — ядерного коду

Вашингтон),— якраз у цьому полягала ціль

чи коду молекулярного, — події на землі

в'єтнамської війни, і в цьому значенні США

продовжують відбуватися, і несподівані по хоча й евакуювалися з В'єтнаму, але виграли

вороти стають дедалі численнішими з огляду

війну.

на світовий процес суміщення та синхроніза І війна "несподівано" припинилася, коли

ції інформації. Хоча це важко вловити, але

було досягнуто мети. Ось чому вона розла вони більше не мають смислу і стають лише

дналася, розпалася з такою легкістю.

дуплексним відбитком симуляції вгорі. Кра Це саме зачищення вгадується і на місці

щого прикладу, ніж війна у В'єтнамі, не

подій. Війна тривала доти, доки не було лі знайти, адже вона відбувалася у точці пере квідовано непримиренні елементи, несумісні

тину найбільшої історичної та "революцій із здоровою політикою та дисципліною вла ної" цілі і процесу впровадження цієї інста ди, хай навіть комуністичної. Коли нарешті

нції відстрашування. Яким був смисл цієї

війна перейшла до рук регулярних частин

війни, і чи не засвідчив її розвиток кінець іс Півночі й вислизнула з рук партизанів, вона

торії в історичній події, що стала кульміна могла припинятися: вона досягла своєї мети.

ційною та вирішальною для нашої епохи?

Отже, ціль полягає в організованій політич Чому ця війна, така важка, така довга, така

ній зміні. З того часу, коли в'єтнамці довели, жорстока, розсіювалася день за днем, немов що вони більше не носії непередбачуваної

якими чарами?

підривної діяльності, стало можливим посту Чому ця американська поразка (найбільша

питися їм своїм місцем. Те, що лад буде ко невдача в історії США) не мала жодних вну муністичним, по суті, не важливо: він зареко трішніх наслідків в Америці? Якби вона

мендував себе, тож йому можна довіряти.

справді означала поразку планетарної страте Він навіть ефективніший за капіталізм у лі гії Сполучених Штатів, вона неодмінно пору квідації "диких" і архаїчних докапіталісти шила б також внутрішню рівновагу та пере чних структур.

вернула б американську політичну систему.

Той самий сценарій дійсний щодо війни в

Нічого такого не сталося.

Алжирі.

Сталося відтак інше. По суті, ця війна бу Інший аспект цієї війни і будь-якої війни в

ла, можливо, лише критичним моментом ми подальшому: за збройним насильством, за

рного співіснування. Вона, можливо, позна вбивчим антагонізмом супротивників, що ви чила прихід Китаю до мирного співіснуван дається справою життя і смерті, що розігру ня. Невтручання Китаю, досягнуте й конкре ється як такий (інакше вам ніколи не вдалося

тизоване впродовж довгих років, вивчення

б посилати людей для того, щоб їм дірявили

Китаєм світового modus vivendi, перехід від шкіру в подібних історіях), за цим симуля-стратегії світової революції до стратегії роз кром смертельної боротьби та безжалісної

поділу сил та імперій, відхід від радикальної

мети у світовому масштабі, обох супротивни-

60 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Пррліесія_симулякрів

61

ків об'єднує фундаментальна солідарність

нів інших війн. Це завдання завжди успішно

проти іншої речі, яка не отримала своєї на виконується, так само як завдання з поділу

зви, яку ніколи не називають, але повна лі території на квадрати та наведення соціаль квідація якої, за рівної співучасті обох проти ної дисципліни. Чого більше немає, так це

вників, є об'єктивним результатом війни: пле ворожості противників, реальності антагоні мінні, общинні, докапіталістичні структури, стичних причин, ідеологічної обґрунтовано всі символічні форми обміну, мови, організа сті війни. А також реальності перемоги чи

ції, саме це потрібно знищити, саме вбивство

поразки, оскільки війна перетворилася на

цього є предметом війни, — і остання, зі сво процес, що тріумфує далеко за межами своїх

їм велетенським видовищним арсеналом сме зовнішніх виявів.

рті, є лише медіумом цього процесу терори У будь-якому разі, умиротворення (чи від стичної раціоналізації соціального,— вбивст страшування), яке домінує над нами сього во, на якому зможе встановитися соціальне

дні, перебуває за межами війни та миру і в

буття, не важливо, якого спрямування, кому будь-який момент є еквівалентом війни та

ністичного чи капіталістичного. Повна спів миру. "Війна — це мир," — казав Орвел. І в участь, або розподіл праці між двома супро цьому також два диференційні полюси вибу тивниками (які можуть навіть погодитися за хають імплозійно один в одному чи рецирку-ради цього на величезні жертви), з тією са люють один одного — синхронізація проти мою метою зачищення та доместикації суспі лежностей, яка є водночас пародією та кін льних відносин.

цем будь-якої діалектики. Таким чином, мо "Північні в'єтнамці отримали пораду пого жна повністю проминути істину війни, а саме

дитися на сценарій ліквідації американської

те, що вона закінчилася задовго до свого за присутності, під час реалізації якого, звісно, вершення, що війні було покладено край у необхідно врятувати обличчя".

самому розпалі війни, що вона, можливо, ні Цей сценарій: вкрай тяжкі бомбардування

коли не починалася. Є чимало інших подій

Ханоя. їхній нестерпний характер не повинен

(таких як нафтова криза тощо), які ніколи не

приховувати, що вони були лише симуля починалися, ніколи не існували, хіба що як

кром, який давав змогу в'єтнамцям вдавати, штучні перипетії,— резюме, ерзаци та арте ніби вони погоджуються на компроміс, а Ні-факти історії, катастроф і криз, призначені ксонові — змусити американців проковтнути

для того, щоб утримувати під гіпнозом істо виведення своїх військ. Усього було досягну ричну інвестицію. Усі засоби інформації ра то, об'єктивно вже ні про що не йшлося, зом із офіційним сценарієм задіяно лише для окрім правдоподібності фінального монтажу.

того, щоб підтримати ілюзію подійності, ре Нехай моралісти від війни, носії високих

альності цілей, об'єктивності фактів. Усі по бойових цінностей не надто засмучуються: дії слід читати у зворотному напрямі, або ж війна не стає менш жорстокою від того, що

стає помітно (комуністи "при владі" в Італії, вона тільки симулякр, на ній людина ще за повторне відкриття, посмертне і ретроспек знає добрячих тілесних страждань, і її жерт тивне, таборів ГУЛАГу і радянських дисиде ви та ветерани з лихвою варті жертв і ветера-нтів, так само як повторне відкриття, майже 62 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

сучасне, силами вмираючої етнології, втраче нці в Хіросимі — але якраз тільки вони и ма ної "відмінності" дикунів), що всі ці речі тра ли право на використання цієї "споживної ва пляються занадто пізно, в історії, яка запі ртості" бомби, і всі ті, хто отримає доступ до

знюється, у спіралі, яка запізнюється, що во неї в подальшому, будуть утримуватися від її

ни вже давно вичерпали свій смисл і живуть

використання внаслідок самого факту воло тільки завдяки штучному збудженню знаків, діння нею). Вступ до атомного клубу, назва що всі ці події змінюють одна одну без логіч ного так красиво, дуже швидко відбиває (так

ного зв'язку, в тотальній еквівалентності най само, як посилення профспілкового руху в

більш суперечливих із них, в глибокій байду робітничому світі) навіть найменшу охоту до

жості до своїх наслідків (та вони їх більше й

насильницького втручання. Відповідальність, не мають, бо вичерпують свої сили у видови контроль, цензура, самовідстрашування зро щному просуванні на ринок), — будь-який

"гостроактуальний" фільм залишає відтак по стають завжди швидше, ніж сили чи армії, хмуре враження кічу, ретро та порно водно які перебувають у нашому розпорядженні: час — це, без сумніву, всім відомо, й ніхто не такий секрет соціального порядку. Так, на погоджується з цим у глибині душі. Реаль віть сама можливість паралізувати всю кра ність симуляції нестерпна — жорстокіша за

їну одним рухом важеля вниз веде до того,

"театр жорстокості" Арто, який ще був спро що електроенергетики ніколи не скориста бою драматургії, наповненої життям, остан ються цією зброєю: цілий міф про загальний

нім стрибком від ідеальності тіла, крові, на і революційний страйк руйнується якраз у

сильства у системі, що вже брала гору, до ре той момент, коли з'являються засоби для йо сорбції всіх цілей без жодного сліду крові.

го проведення, — але, на жаль, саме тому, Як на нас, то штука вдалася. Будь-яка драма що з'являються засоби для його проведення.

тургія, і навіть будь-який реальний стиль в і

У цьому весь процес відстрашування.

описі жорстокості зникли. Роль господарки

Тож цілком вірогідно, що одного дня ми

належить симуляції, і нам лишилося право

будемо свідками того, як ядерні держави екс тільки на ретро, на примарну, пародійну ре портуватимуть атомні електростанції, зброю

абілітацію всіх утрачених референцій. Усе та бомби по всій планеті. На зміну контролю відбувається ще навколо нас, у холодному

шляхом загрози прийде набагато ефективніша

світлі відстрашування (включно з Арто, ко-| стратегія умиротворення за допомогою бомби трий має право, як і решта, на своє відро і через володіння бомбою. "Маленькі" держа дження, на друге існування у вигляді рефе ви, гадаючи, що вони придбали силу для са ренції жорстокості).

мостійного удару, придбають вірус відстра Ось чому поширення ядерної зброї не є ще

шування, свого власного відстрашування. Те

одним ризиком атомного зіткнення чи ката саме щодо атомних електростанцій, які ми їм

с т р о ф и — за винятком проміжку, в якому уже постачаємо: подібно до нейтронних бомб, "молоді" держави можуть відчути спокусу Що нейтралізують усяку історичну вірулент використати її не з метою відстрашування, а

ність, усе ризикує вибухнути. У цьому сенсі

з "реальною" метою (як це зробили америка ядерне повсюди відкриває прискорений про-

64 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦЩ

ІСТОРІЯ: РЕТРОСЦЕНАРІЙ

цес імплозії, воно заморожує все навколо себе, воно поглинає будь-яку живу енергію.

Ядерне є водночас кульмінаційною точ кою наявної енергії та максимізацією систем

контролю будь-якої енергії. Блокувальні за ходи і контроль зростають тією самою мірою

(і, без сумніву, ще більшою), Щ О Й М О Ж Л И В О - ]

сті розкріпачення. Це вже було апорією су часних революцій. І в цьому ще й абсолю У період насильницької і дійсної історії (ска тний парадокс ядерного. Енергії замерзають

жімо, в період міжвоєння та "холодної війни") біля власного вогнища, вони відстрашують міф завойовує кінематограф, як його уявний

самі себе. Ми більше не бачимо, що за про зміст. Це золотий вік для великих воскресінь

ект, що за влада, що за стратегія, що за сю деспотичного та легендарного. Міф, витісне жет може бути за цією огорожею, за цим гі-|

ний з реального насильством історії, знахо гантським насиченням системи своїми вла дить притулок на кіноекрані.

сними силами, відтепер нейтралізованими,!

Сьогодні вже сама історія завойовує кіне невикористовуваними, незрозумілими, неви-матограф за тим самим сценарієм,— істори буховими,— хіба що можливість вибуху, чну мету витіснено з нашого життя за допо спрямованого досередини, імплозії, в якій усі могою цього різновиду гігантської нейтралі ці енергії знищаться в катастрофічному про зації, який отримав назву мирного співісну цесі (у буквальному значенні, тобто в значенні

вання у світовому масштабі, та умиротворе реверсії всього циклу до найнижчої точки, ної монотонності в масштабі буденного,— ця реверсії енергій до свого найнижчого порога).

історія, що її вигнало закляттям суспільство

у стані повільного чи раптового замерзання, з напруженням святкує своє воскресіння на екранах, за тим самим перебігом, який зму шував оживати на них втрачені міфи.

Історія — це наша втрачена референція,

тобто наш міф. Саме в такій ролі вона прихо дить на зміну міфам на кіноекрані. Було б

ілюзією радіти з цього "усвідомлення історії

кінематографом", подібно до того, як раділи

із "вступу політики до університету". Те саме непорозуміння, та сама містифікація. Політи ка, яка входить до університету, виходить з

історії, це ретрополітика, позбавлена своєї

субстанції й легалізована у своєму поверхо вому виконанні, майданчик для ігор і поле

Для авантюр, ця політика подібна до сексу-5 —4-2630

66 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Історія: ретросценарій

67

альності чи неперервної освіти (чи до соці тривожний аромат). Це можна пояснити, зга ального захисту у свій час): лібералізація на давши (гіпотеза, можливо, також належить

стає вже після смерті.

до категорії ретро) фройдівську теорію фети Великою подією цього періоду, його вели шизму. Ця травма (втрата референцій) поді кою травмою є ця агонія потужних рефере бна до відкриття дитиною різниці між статя нцій, агонія реального та раціонального, яка

ми, вона так само серйозна, так само глибока, відкриває шлях до ери симуляції. У той час, так само незворотна: фетишизація предмета як стільки поколінь, і особливо останнє, жи з'являється, аби прикрити туманом це несте ло в такт з історією, в очікуванні, ейфорично-рпне відкриття, але справа саме в тому, каже му чи катастрофічному, революції, — сього фройд, що цей предмет не є будь-яким предме дні складається враження, що історія відійш том, часто це останній предмет, побіжно по ла від справ, лишивши після себе індифере мічений перед травмуючим відкриттям. Отож

нтну туманність, яку перетинають потоки (?), фетишизована історія буде переважно тією але яка позбавлена своїх референцій. Саме в

історією, яка безпосередньо передує нашій

цій порожнечі знову наринають фантазми

"безреференційній" ері. Ось звідки такий си минулої історії, колекція з подій, ідеологій, льний вплив фашизму і війни на стиль рет течій моди в стилі ретро — здебільшого не

ро — збіг, подібність, але аж ніяк не політична, тому, що люди вірять у це чи ще будують на наївно ж виводити із згадування про фашизм

цьому свої надії, а просто для того, щоб воск сучасне повернення фашизму (саме через те, ресити час, коли принаймні ще було трохи іс що ми більше не живемо в ньому, через те, торії, принаймні ще було насильство (хай на що ми живемо в чомусь іншому, ще менш ве віть фашистське) чи принаймні існувала ста селому, саме через це фашизм може знову

вка на життя або смерть. Усе годиться, аби

набути чарів у своїй жорстокості, профіль уникнути цієї порожнечі, цієї лейкемії історії

трованій, естетизованій засобами ретро)1.

та політики, цієї кровотечі цінностей, — саме

Ось так історія з тріумфом входить у кіне співвідносно до цієї туги згадують упереміш

матограф після своєї смерті (термін "істори усі змісти, безладно воскресає вся попередня чний" зазнав такої самої долі: "історичний"

історія — жодна ідея сили не проходить біль момент, "історичний" пам'ятник, "історич-ше кваліфікаційного відбору, одна лише но стальгія накопичує без кінця: війну, фашизм, літописи чудових часів, коли революційні 1 Сам фашизм, таємниця його появи та його колек рухи, коли все рівнозначне й без розбору змі тивної енергії, жодне тлумачення яких не дійшло свого шується в одному похмурому та тужливому

кінця (ні марксистське з його політичною маніпуля захопленні, в одному зачаруванні ретро.

цією з боку панівних класів, ні тлумачення Райха з його сексуальним пригніченням.мас, ні тлумачення Де-Втім, існує один привілей для епохи, яка льоза на основі деспотичної параної), може тлумачи щойно скінчилася (фашизм, війна, перші по тися сьогодні як ''ірраціональне" роздування міфічних і воєнні роки — незліченні фільми, що зніма політичних референцій, шалене посилення колектив ються в цей час, мають для нас більш близь них цінностей (крові, раси, народу тощо), реінвесту-кий, більш порочний, більш густий, більш вання смерті, '"політичної естетики смерті", що відбу ваються в момент, коли на Заході вже добряче дає про 5;

68 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Історія: ретросценарій

69

ний" конгрес, "історична" особа вже цим са пив процес втрати реального. Усі ці істори мим позначаються як скам'янілості). її реін-чні фільми, але не тільки: "Війна у китай вестування не має цінності усвідомлення, а

ському кварталі", "Три дні кондора", "Барі лише ностальгії за втраченою референцією.

Ліндон", "1900 рік", "Уся президентська рать"

Це не означає, що історія ніколи не з'яви тощо, сама досконалість яких непокоїть.

ться в кінематографі як велика епоха, як су Складається враження, що ми маємо справу з

часний процес, як повстання, а не постання з

довершеними рімейками, з надзвичайними

мертвих. У "реальному", як і в кінематогра монтажами, які є частиною радше комбіна фі, історія була присутня, але її більше не торної (або мозаїчної, за Маклюеном) куль має. Історія, яку нам сьогодні "повернули"

тури, з якимись великими машинами фото-, (саме так, адже її було у нас відібрано), по кіно-, історіосинтезу тощо, ніж із справжніми

в'язана з "історичним реальним" не більше, фільмами. Умовимося: ми не торкаємося їх ніж нове фігуративне мистецтво пов'язане з

ньої якості. Проблема полягає радше в тому, класичним зображенням реального. Нове фі що вони полишають нас якоюсь мірою абсо гуративне мистецтво є закликом до подібно лютно байдужими. Візьміть "Останній кіно сті, але водночас очевидним доказом зник сеанс": треба бути настільки неуважним, як

нення предметів у самому їх зображенні: гі-я, щоб сприйняти його як оригінальну проду перреального. Предмети сяють у ньому яко кцію 50-х років: дуже гарний фільм, котрий

юсь гіперподібністю (як історія в сучасному

зображує звичаї та атмосферу маленького

кінематографі), внаслідок якої вони, по суті, американського містечка і т. п. Лишень одна вже ні до чого не подібні, хіба що до фігури, легенька підозра: він був дещо занадто гар ний, точніший, кращий за інші, без психоло позбавленої подібності, до форми, позбавле гічних, моральних та сентиментальних хиб, ної зображення. Це питання життя або сме характерних для фільмів тієї епохи. І приго рті: ці предмети вже ані живі, ані смертні.

ломшення, коли стає відомо, що це фільм

Ось чому вони такі точні, такі ретельні, непо70-х, повне ретро, очищене й покрите ніке рушні, в такому стані, ніби їх зненацька захо-лем, що це гіперреалістичне відновлення філь мів 50-х років. Точаться розмови про пере себе знати процес розчарування щодо вартості та ко робку німих фільмів, які, без сумніву, також

лективних цінностей, раціональної секуляризації та зрос будуть кращими за фільми тієї епохи. Постає

тання одновимірності всіх форм життя, зростання опе ціле покоління фільмів, які будуть у стосунку

раційного характеру всіх форм суспільного та інди до фільмів, які ми знали, тим самим, що й ан відуального життя. І на цей раз також усе годиться, аби уникнути цієї катастрофи вартості, цієї нейтралізації та дроїд у стосунку до людини: чудовими арте умиротворення життя. Фашизм є протидією цьому, про фактами, позбавленими недоліків, геніальни тидією глибокою, ірраціональною, божевільною, та це ми симулякрами, котрим бракує лише уявно неістотно, він не притягнув би цієї масової енергії, як го та цієї характерної ілюзії, без якої немає

би не був протидією чомусь ще гіршому. Його жор кінематографа. Більшість з тих фільмів, які

стокість, його жах співвідноситься із ще більшим жа

ми дивимося сьогодні (найкращі), вже нале хом, який постає із змішання реального та раціональ

жать до цього порядку. Найкращим прикла-

ного, що поглибилося на Заході, і вона є відповіддю на це.

70 Жап Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Історія: ретросценарій

71

дом їх є "Барі Ліндон": ще ніколи не було

них цінностей. За відсутності реального син зроблено кращого, й ніколи не буде зроблено

таксису смислу нам доступні лише тактич кращого в ... у чому? У викликанні духів?

ні цінності одного якогось комплексу, в яко Ні, тут немає навіть викликання духів, перед

му чудово сполучаються, скажімо, ЦРУ як

нами симуляція. Усю токсичну радіацію про здатна на все міфологічна машина, Роберт

фільтровано, всі інгредієнти на місці, суворо

Редфорт як різнобічна зірка, суспільні відно дозовані, жодної помилки.

сини як референція, що зобов'язана своїм іс Круте, холодне задоволення, навіть не ес нуванням історії, технічна віртуозність, що

тетичне у буквальному значенні: задоволен зобов 'язана своїм існуванням кінематографу.

ня функціональне, задоволення математичне, Кінематограф і траєкторія його руху: від задоволення від вдалого задуму. Варто поду найбільш фантастичного чи міфічного до ре мати лише про Вісконті ("Гепард", "Я

алістичного та гіперреалістичного.

відчуваю" та ін., які деякими аспектами нага У своїх сьогоднішніх намаганнях кінема дують "Барі Ліндона"), щоб ухопити різницю тограф дедалі більше, і з дедалі більшою до не тільки в стилі, а й у кінематографічному

сконалістю, наближається до абсолютного

дійстві. У Вісконті є смисл, історія, чуттєва

реального, у своїй банальності, у своїй пра риторика, паузи, захоплююча гра, і не тільки

вдоподібності, у своїй оголеній очевидності, в історичному змісті, а й у постановці. Нічо у своїх прикростях і водночас у своїй зарозу го подібного у Кубрика, який маніпулює сво мілості, у своїй претензії на те, щоб бути ре їм фільмом, як шахівницею, який перетворює

альним, безпосереднім, буденним, а це най-історію на операційний сценарій. І це не має божевільніша з усіх справ (так, претензія фун нічого спільного із старим протиставленням

кціоналізму на те, щоб позначати — констру витонченого розуму та розуму геометрично ювати — найвищий ступінь предмета в його

го: це протиставлення ще є частиною гри і

збіжності із своєю функцією, із своєю спожи частиною ставки на смисл. Ми ж входимо в

вною вартістю є справою, взагалі позбавле еру фільмів, які, власне, вже не мають сми ною сенсу), жодна культура ніколи не місти слу, в еру потужних синтезуючих машин із

ла в собі знаків такого бачення — наївного й

змінною геометрією.

параноїдального, пуританського й терористи чного.

Дещо з цього вже було у вестернах Леоне?

Можливо. Усі регістри поволі зісковзують у

Тероризм — це завжди тероризм реального.

цьому напрямку. "Війна у китайському квар Одначасно із цією спробою абсолютної

талі": це детектив, стилістично перероблений

збіжності з реальним кінематограф наближа за допомогою лазерної техніки. Це, по пра ється також до абсолютної збіжності із са вді, не питання довершеності: технічна дове мим собою — і в цьому немає суперечності: ршеність може бути складовою смислу, і в Це навіть може бути означенням гіперреаль-такому разі вона не належить ні до ретро, ні ного. Яскрава риторична фігура і умогляд до гіперреалістичного, вона — факт мистецт ність. Кінематограф займається плагіатом

ва. У нашому випадку вона становить ефект

відносно себе самого, переписує себе самого, моделі: вона — одна з тактичних референцій-перероблює своїх класиків, ретроактивує свої 72

Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

первісні міфи, наново знімає німі фільми, ще

лого чи сучасного), відновлення абсолютного

кращі, ніж були оригінальні, і т. д.; усе це ло симулякра минулого чи сучасного, і яка під гічно, кінематограф зачарований самим со мінила собою всі інші цінності, — ми всі

бою як утраченим предметом, точнісінько

співучасники цього, і це безповоротно. Адже

так само, як він (і ми) зачаровані реальним

кінематограф сам сприяв зникненн історії-ю

-

як референційним, що гине. Кінематограф і

і пришестю архівів. Фотографія і кіне уявне (романтичне, міфічне, ірреальність, матограф доклали чималих зусиль до того, включно з маревним ужитком власної техні щоб секуляризувати історію, зафіксувати її у

ки) були колись у живому, діалектичному, видимій, "об'єктивній", формі, на шкоду мі повному, драматичному зв'язку. Зв'язок, що

фам, котрі пронизували її.

встановлюється сьогодні між кінематогра Він може віддати сьогодні весь свій та фом і реальним, є зв'язком оберненим, нега лант, всю свою техніку на службу реанімації

тивним: він — наслідок втрати специфічно того, до знищення чого сам був причетний.

сті й одним, й іншим. Любовний зв'язок без

Та він воскрешає лише привидів, і сам гу пристрасті, шокуюча близькість без тепла, биться серед них.

безстатеві заручини двох фригідних меді умів, що рухаються у напрямку один до од ного за асимтотичною лінією: кінематограф, який намагається самоусунутися в абсолюті реального, реальне, вже довгий час поглину те кінематографічним (або телевізійним) гіперреальним.

Історія була потужним міфом, можливо,

останнім великим міфом, пов'язаним із не свідомим. Це був міф, який правив за основу

водночас для можливості "об'єктивного"

чергування подій та причин і можливості на-ративної послідовності дискурсу. Вік історії, якщо можна так сказати, це також вік рома ну. Саме фабульний характер, міфічна ене ргія події чи оповідання втрачається сього дні, здається, ще більшою мірою. За ефекти вною й демонстративною логікою: нав'язли вість історичної вірності, досконалого від творення (такого, до речі, як відтворення ре ального часу чи деталей буденщини у Жанни

Ільман, що миє свій посуд), негативної вірно сті, яка вперто тримається матеріального ас пекту минулого (тієї або іншої сцени мину-

г о л о к о т с т

Забуття про знищення є складовою знищен ня, тому що воно — ще й знищення пам'яті, історії, соціального тощо. Оце забуття так са мо істотне, як і подія, котра за будь-яких об ставин невловна для нас, недосяжна у своїй

істині. Та це забуття ще надто небезпечне, його слід стерти за допомогою штучної па м'яті (сьогодні повсюди штучні спогади сти рають пам'ять людей, стирають людей з їх ньої власної пам'яті). Ця штучна пам'ять бу де реінсценуванням знищення — але пізнім, дуже пізнім, аби воно могло викликати спра вжні хвилі та глибоко сколихнути щось, а

особливо — особливо через медіум, який сам

холодний, який випромінює забуття, відстра шування і знищення ще систематичніше, як що таке можливо, ніж самі табори. Телеба чення. Справжнє остаточне рішення для істо ричності будь-якої події. На ньому євреї зно ву проходять, але вже не через крематорій чи

газову камеру, а через плівку з фонограмою

та плівку із зображенням, через католицький

екран і через мікропроцесор. Забуття, руй нація досягають нарешті свого естетичного

виміру — вони завершуються через ретро спекцію, нарешті підняті в ній до масового

виміру.

Різновид соціально-історичного виміру,

який ще залишався у забуття під виглядом

почуття провини, сором'язливого прихову вання, невисловленого, вже навіть не існує,

76 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

тому що відтепер "усім відомо", усі перетре дою лише для тактильного здригання та запі-мтіли та перерюмсали, спостерігаючи зни знілих емоцій, здригання, яке також відстра щення, — надійний знак того, що "цього" ні шує, яке віднесе їх у забуття з естетично за коли більше не станеться. Однак те, що ось

барвленим усвідомленням катастрофи.

так виганяють за допомогою недорогих заДля розігрівання цього всього знадобився клять, ціною кількох сльозин, дійсно ніколи

цілий оркестр політиків і педагогів, які при більше не повториться, тому що воно постій були звідусіль, аби спробувати надати сми но, і тепер також, повторюється, і якраз у тій

слу події (цього разу події телевізійній). Па формі, у якій, як зважають, його викривають, нічний шантаж навколо можливих наслідків у самому засобі цього уявного заклинання: цієї передачі для уяви дітей та інших катего телебаченні. Той самий процес забуття, лікві рій глядачів. Усіх вчителів і соціальних пра дації, знищення, ба навіть анігіляції спогадів

цівників мобілізовано для фільтрування цієї

та історії, те саме зворотне, імплозивне ви речі, так, ніби існувала якась небезпека віру промінювання, те саме беззвучне поглинан лентності в цьому штучному воскресінні! Не ня, та сама чорна діра, що й в Освенцимі. І

безпека крилася якраз у зворотному: в поши нас хотіли б примусити повірити, що телеба ренні холоду, у суспільній інертності холо чення усуне перешкоду Освенциму, змусив дних систем, телебачення зокрема. Тож необ ши засяяти колективне усвідомлення, тоді як

хідно було, щоб люди мобілізувалися, аби

воно є її увічненням в іншому вигляді, цього

відновити соціальне, тепле соціальне, гарячу

разу вже не з використанням місця знищен дискусію, а відтак спілкування — на основі

ня, а завдяки медіуму відстрашування.

холодного монстра знищення. їм бракує ці Те, що ніхто не хоче зрозуміти, так це те, лей, зацікавленості, історії, слова. Саме це і є що Голокост є насамперед (і винятково) по фундаментальною проблемою. Тож мета по дією, чи радше телевізійним об'єктом (фун лягає в тому, щоб створити те, чого бракує, даментальне правило Маклюена, якого не за будь-яку ціну, і ця передача годилася для

слід забувати), тобто що мають місце нама цього: вловити штучне тепло від мертвої по гання розігріти холодну історичну подію, тра дії, аби розігріти мертве тіло соціального.

гічну, але холодну, першу велику подію хо Звідси залучення ще одного додаткового ме лодних систем, систем охолодження, відстра діуму, покликаного роздути ефект за допомо шування та знищення, які згодом розгорнуть гою зворотного зв'язку: зондажі одразу після

ся в інших формах (включно з "холодною

передачі для підтвердження її масового ефек війною" тощо) і стосуються холодних мас

ту, колективного впливу послання — тоді як

(євреї вже навіть не мають стосунку до своєї

ЦІ зондажі перевіряли, звичайно ж, лише те власної смерті і можуть навіть самостійно

левізійний успіх самого медіуму. Однак цю

управляти нею, маси вже навіть не обурені: плутанину ніколи не слід усувати.

настрашені до смерті, відстрашені навіть від

По цьому годилося б завести мову про хо своєї смерті), розігріти цю холодну подію че лодне світло телебачення, чому воно не шкі рез холодний медіум — телебачення — для

дливе для уяви (в тому числі дитячої), з тієї

мас, які самі холодні і для яких це буде наго причини, що воно більше не несе жодного

"КИТАЙСЬКИЙ СИНДРОМ"

78

Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

уявного, а це з тієї простої причини, що воно

більше не є образом. Протиставити його кіне матографу, який ще володіє (але дедалі мен шою мірою, тому що дедалі більше заражаєть ся телебаченням) інтенсивним уявним,— то му що кінематограф є образом. Тобто не ли ше екраном і візуальною формою, а й міфом, річчю, яка ще має щось від копії, фантазму, дзеркала, марення тощо. Нічого з усього цьо Фундаментальна мета перебуває на рівні те го немає в телевізійній "картинці", яка не лебачення та інформації. Подібно до того, як

змушує про щось замислитися, яка магнети знищення євреїв губилося за телевізійною

зує, яка сама по собі — лише екран, ба навіть

подією "Голокосту", — холодний медіум те ні: мініатюрний термінал, розташований на лебачення просто замінив холодну систему

справді відразу у вашій голові; екран — це

знищення, що її, як гадали, мали вигнати за

ви, і телебачення дивиться на вас — перетво його допомогою, — "Китайський синдром" є

рює на транзистори всі ваші нейрони і про чудовим прикладом верховенства телевізій кручується як магнітна стрічка — стрічка, не

ної події над подією ядерною, котра, власне, образ.

залишається маловірогідною і деякою мірою

уявною.

Втім, фільм демонструє це (мимоволі): у

тому, що телебачення опиняється там, де від буваються події, немає випадкового збігу, справи виглядають так, ніби якраз безцере монне вторгнення телебачення на електро станцію призводить до несподіваного вини кнення ядерного інциденту — тому що воно

є ніби його антиципацією та моделлю в що денному світі: телерозщепленням реального

та реального світу,— тому що телебачення та

інформація загалом є формою катастрофи у

формальному й топологічному сенсі Рене То ма: кількісною радикальною зміною всієї си стеми. Чи радше телевізійне і ядерне однако ві за своєю природою: за "гарячими" та неген-тропічними концептами енергії та інформації вони приховують однакову силу відстрашу вання холодних систем. Телебачення також є

яДерним процесом, що розгортається у ви гляді ланцюгової реакції, але процесом ім-

80 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

"Китайський синдром"

81

плозивним: воно охолоджує та нейтралізує

птомом уявного (Мережа і Китайський синд смисл і енергію подій. Ядерне ж приховує за

ром), або ж навпаки? Дивовижна нечіткість, гаданим ризиком експлозії, тобто процесом га ідеальне сузір'я симуляції. Тож яка чудова

рячої катастрофи, тривалу холодну катастро назва — "Китайський синдром", адже ревер-фу, універсалізацію системи відстрашування.

сивність симптомів і їхня конвергенція в од І наприкінці фільму масове втручання пре ному процесі становлять саме те, що ми на си та телебачення, друге за ліком, знову про зиваємо синдромом, — те, що він китайсь вокує драму — вбивство технічного директо кий, лише додає йому поетичного та менталь ра бійцями бригади спеціального призначен ного присмаку головоломки чи особливо жор ня, — драму, покликану замінити ядерну ка стокого катування.

тастрофу, яка не відбудеться.

Нав'язливе поєднання "Китайського синд Гомологія ядерного та телебачення прочи рому" та Гарисбурґа. Але чи настільки мимо тується безпосередньо у відеоряді: ніщо так

вільне все це? Навіть без встановлення між

не схоже на центр спостереження та дистан симуляцією та реальним точних магічних

ційного керування електростанцією, як теле візійні студії, і пульти управління ядерним

зв'язків стає зрозумілим, що Синдром таки

процесом змішуються в одному уявному з

має стосунок до "реальної" катастрофи в Га пультами управління в студіях запису та те рисбургу, але не відповідно до причинної ло лемовлення. Тож усе проходить між цими

гіки, а завдяки відносинам зараження і мов двома полюсами: інший центр, центр реакто чазної аналогії, котрі пов'язують реальне з

ра, загалом істинний центр справи, про який

моделями та симулякрами: індукції ядерного

ми нічого не знаємо, цей центр схожий на ре через телебачення у фільмі з тривожною оче альне, приховане й нерозбірливе і, по суті, не

видністю відповідає індукція через фільм

має жодного значення у фільмі (коли нам на ядерного інциденту в Гарисбургу. Дивна пре магаються це підказати через неминучий ха цесія фільму щодо реального, найдивовижні-рактер катастрофи, в плані уявного це не ша з-поміж тих, які нам було дано спостері проходить: драма розігрується на екрані, і ні гати: реальне один до одного відтворило си-де більше).

мулякр, у тому числі щодо суспензивного,

"Гарисбург"1, "Вотерґейт" і "Мережа": ось незавершеного характеру катастрофи, що є

така трилогія "Китайського синдрому" — за головним з точки зору відстрашування: ре плутана трилогія, в якій вже не розібрати, що

альне підлаштувалося під фільм, щоб створи є наслідком або симптомом іншого: чи іде ти симуляцію катастрофи.

ологічний аргумент (ефект Вотерґейту) не є

Звідси до того, щоб перевернути нашу ло лише симптомом ядерного (ефект Гарісбур-гіку й побачити в "Китайському синдромі" ре га) або інформаційної моделі (ефект Мере альну подію, а в Гарисбургу — її симулякр, жі) — чи реальне (Гарисбург) не є лише сим-залишається лише один крок, який необхідно зробити без зайвих міркувань. Адже саме за

1 Інцидент -на атомній електростанції в Три-Майлзі, Цією логікою ядерна рельність випливає у фі що стався ледь не відразу після виходу фільму.

льмі з телевізійного ефекту, а Гарисбург ви-6 ~ 4-2630

82 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

"Китайський синдром"

83

пливає у "реальності" з кінематографічного формі — всього романтизму вибуху, в якому

ефекту "Китайського синдрому".

було стільки чарівності і який водночас був

Проте останній також не оригінальний

романтизмом революції, — а буде тільки хо прототип Гарисбурґа, одне не симулякр того, лодна енергія симулякра та його переганяння відносно чого інше могло б бути реальним: гомеопатичними дозами в холодні системи ми маємо справу лише з симулякрами, і Га-інформації.

рисбурґ — це різновид симуляції у другому

ступені. Десь таки має місце ланцюгова реак Про що ще мріють засоби інформації, як

ція, і ми, можливо, загинемо від неї, але ця

не про те, щоб викликати подію однією лише

ланцюгова реакція ніколи не була ядерною, це

своєю присутністю? Усі вважають це при ланцюгова реакція симулякрів і симуляції, що

крим, однак потай зачаровані цією можливі дійсно поглинає всю енергію реального, та

стю. Така вже логіка симулякрів, це вже не

вже не у видовищному ядерному вибухові, а

божественне призначення, це прецесія моде в таємній і неперервній імплозії, котра набу лей, однак вона також непохитна. І саме че ває сьогодні, мабуть, більш смертельного обо рез це події вже не мають власного смислу: роту, ніж усі вибухи, якими нас заколисують.

не тому, що вони малозначні самі по собі, а

Адже вибух — це завжди обіцянка, він —

тому, що їм передувала модель, з якою їх пе наша надія: подивіться, якою мірою і у філь ребіг має лише збігтися. Так, було б чудово, мі, і в Гарісбургу всі зайняті очікуванням то якби сценарій "Китайського синдрому" повто го, щоб це злетіло в повітря, щоб руйнування

рився у Фесенаймі під час екскурсії, органі стало виразним і звільнило нас від цієї неви зованої для журналістів компанією "Електри-мовної паніки, від цієї паніки відстрашуван сіте де Франс", якби з цієї нагоди знову ста ня, яку воно поширює у невидимій формі

лася катастрофа, пов'язана з магічним оком, ядерного. Нехай "серце" реактора відкриє на з провокаційною присутністю засобів інфо решті свою гарячу силу руйнування, нехай

рмації. На жаль, нічого такого не сталося. А

воно зміцнить нашу впевненість у присутно втім, сталося! — настільки потужна логіка

сті, хай навіть катастрофічній, енергії та ви симулякрів: через тиждень по тому профспі нагородить нас її видовищем. Адже біда по лки почали помічати тріщини на електроста лягає в тому, що не існує видовища ядерного, нціях. Диво процесу зараження, диво анало ядерної енергії самої по собі (Хіросима вже в

гових ланцюгових реакцій!

минулому), і саме через це її заперечу Тож головне у фільмі — аж ніяк не ефект

ють — її повністю визнавали б, якби вона ви Вотергейту, прикладений до особи Джейн

ставляла себе напоказ, як попередні форми

Фонди, аж ніяк не телебачення, що викриває

енергії. Друге пришестя катастрофи — голо вади ядерного, а навпаки, телебачення як ор вна пожива нашого месіанського лібідо.

біта-двійник і як ланцюгова реакція — двій Однак якраз цього більше ніколи не стане ник ланцюгової реакції в ядерному. Втім, у

ться. Те, що станеться, вже ніколи не буде

самому кінці фільму — і тут фільм безжалі вибухом, а тільки імплозією. Більше ніколи

сний до власної аргументації, — коли Джейн

не буде енергії в її видовищно-патетичній

Фонда змушує вибухнути в прямому ефірі

6і

84 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

"Китайський синдром"

85

правду (максимальний ефект Вотерґейту), ц

грнтується на вічному й тривожному очіку образ опиняється поряд з образом того, що

ванні ядерного зіткнення. Атом і ядерне

безапеляційно прийде йому на зміну і зітре

створені для того, щоб їх розсіювали з метою

його з екрана: з якимсь екстреним повідом відстрашування, тож слід, щоб сила катаст ленням рекламного змісту. Ефект Мережі іс рофи, замість того, аби по-дурному вибухну тотно переважає ефект Вотерґейту і таємниче

ти розсіялася гомеопатичними, молекуля розчиняється в ефекті Гарисбурґа, тобто не в

рними дозами в неперервних мережах інфор ядерній небезпеці, а в симуляції ядерної ката мації- Саме це справжнє зараження: не біоло строфи.

гічне чи радіоактивне зараження, а менталь на деструктуризація за допомогою менталь Тож ефективна симуляція, і аж ніяк не ре ної стратегії катастрофи.

альне. Симуляція ядерної катастрофи є стра Якщо добре придивитися, то фільм вво тегічною рушійною силою цього знеособле дить нас у це і, просуваючись далі, дає нам

ного та універсального починання, спрямова урок, діаметрально протилежний урокові Во ного на відстрашування: вишколити народи в

тергейту: якщо вся стратегія сьогодні полягає

дусі ідеології та дисципліни абсолютної без в ментальному терорі та у відстрашуванні, пеки — вишколити їх у дусі метафізики роз пов'язаному з тривожним очікуванням і ві щеплення та тріщини. Для цього необхідно, чною симуляцією катастрофи, тоді єдиним щоб тріщина була примарною. Реальна ката способом дещо виправити сценарій було б

строфа затримала б розвиток речей, вона бу прикликати катастрофу, викликати чи повто ла б ретроградним інцидентом вибухового

рно зумовити реальну катастрофу. Адже саме

типу (нічого не змінюючи в перебігу речей: до цього час від часу вдається Природа: у хіба Хіросима якось по-особливому затрима хвилини свого натхнення Бог за допомогою

ла, відстрашила загальний процес відстрашу катаклізмів руйнує рівновагу терору, в якій

вання?).

зачинили себе людські створіння. У плані, Реальний синтез був би поганим аргумен ближчому до нас: саме до цього вдається й

том і у фільмі: останній опустився б до рівня

тероризм — демонструє реальне, відчутне на

фільму-катастрофи — слабкого за означен дотик насильство, протиставляючи його не ням, адже справи зводилися б до своєї чистої

видимому насильству служб безпеки. Втім, подійності. "Китайський синдром" як такий саме в цьому його двозначність.

бере свою силу у фільтруванні катастрофи, у

переганянні ядерної примари через присутні

повсюди проміжні станції передачі інформа ції за допомогою електромагнітних хвиль.

Він вчить нас (знову мимоволі), що ядерна

катастрофа не має місця, не створена для

того, щоб мати місце, в реальному також, не

більшою мірою, ніж атомне зіткнення на пе риферії "холодної війни". Рівновага терору «АПОКАЛІПСИС СЬОГОДНІ"

Копола знімає свій фільм так, як американці

вели війну,— у цьому сенсі це найкраще з

можливих свідчень,— з такою самою відсут ністю почуття міри, з такою самою надмір ністю засобів, з такою самою жахливою про стодушністю ... і з таким самим успіхом. Вій на як стан галюцинації, війна як технологічна

й психоделічна фантазія, війна як чергування

спеціальних ефектів, війна, яка стала кіно фільмом задовго до того, як її почали зні мати. Війна зникає в технологічному тесті, і

для американців вона є в першу чергу саме

цим: полігоном, велетенським майданчиком

для тестування своїх озброєнь, своїх методів, своєї моці.

Копола не робить нічого іншого: він тестує

інтервенційну міць кінематографа, тестує

вплив кінематографа, який став роздутою по над міру машинерією спеціальних ефектів. У

цьому сенсі його фільм таки є, хай там як, продовженням війни іншими засобами, за вершенням цієї незавершеної війни, її апо феозом. Війна стала фільмом, фільм став вій ною, і те, й інше об'єдналися у своєму спіль ному виливі через техніку.

Справжню війну веде Копола, який подіб ний у цьому до Вестморленда (за винятком

геніальної іронії з філіпінськими лісами та

селами, покритими напалмом для зображен ня південнов'єтнамського пекла); кінемато-

88 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦ]

..Апокаліпсис сьогодні" 89

граф вбирає в себе все і запускає спочатк

собі запитання: як може бути такий жах (не

жорстоку радість Молоха від процесу знімаї

жах війни, жах від фільму, власне кажучи)?

ня, жертовну радість від такої кількості ви

дпе відповідь відсутня, відсутній і якийсь

трачених мільярдів, від такого голокосту за

можливий здоровий глузд, і можна навіть по собів, від такого нагромадження несподіва

радіти з приводу цієї жахливої штуки (точно

них поворотів і очевидну параною, через як*

так, як з приводу Вагнера) — однак можна

з самого початку цей фільм було сприйнят

все-таки виявити одну зовсім незначну ідею, як світову, історичну подію, в якій, за заду не таку вже й погану, яка не є оцінювальним

мом автора, війна у В'єтнамі мала б бут

судженням, але яка підказує вам, що війна у

лише тим, чим вона є, по суті, не мала

В'єтнамі і цей фільм — з одного тіста, що їх

існувати — і ми таки маємо повірити в це

ніщо не розділяє, що цей фільм є складником

війна у В'єтнамі "сама по собі", можливо

війни, і якщо американці програли ту війну

насправді ніколи не мала місця, це марення

(зовні), вони напевне виграли цю. "Апока марення в стилі бароко про напалм і тропіки

ліпсис сьогодні" — це перемога у світовому

психотропне марення, метою якого було Н"

масштабі. Кінематографічна міць дорівнює і

досягнення перемоги чи якоїсь політичної ці

перевищує міць індустріальних та військових

лі, а розгортання, жертовне й надмірне, моці, машин, дорівнює або перевищує міць Пен що вже фіксувала себе на плівку в своєму пе тагону та всього уряду.

ребігу, не очікуючи, можливо, нічого іншого, І відразу виявляється, що фільм не позбав окрім освячення суперфільмом, призначеним

лений інтересу: він ретроспективно висвіт для того, щоб довершити масовий видовищ лює (це навіть не ретроспекція, бо фільм —

ний ефект цієї війни.

одна з фаз цієї війни без розв'язки) те, що у

Жодної реальної дистанції, жодного вияв

цій війні вже було від наркотичного сп'я критичного осмислення, жодного б а ж а н '

ніння, від ірраціонального в політичному

"усвідомлення" війни: і в цьому брутальн

плані: американці і в'єтнамці вже примири якість цього фільму, якщо не сказати — зі

лися; невдовзі після закінчення бойових дій

псута морально-психологічною атмосферо ~

американці вже пропонували свою економіч війни. Даремно Копола виряджає свого ка

ну допомогу, точно так само, як вони вини пітана гелікоптера у формений капелюх лег щували джунглі й міста, точно так само, як

кої кінноти і посилає його на знищення в'єт

сьогодні вони знімають своє кіно. Люди ні намського села під звуки музики Вагне чого не зрозуміли ні у війні, ні в кіно (при ра — ці речі не виступають тут критичними, наймні в цьому), якщо не вхопили цієї не-відстороненими знаками, вони занурені в ма розрізненності, котра вже стала не нерозріз-шинерію, вони складова спеціального ефек ненністю ідеологічного чи морального по ту, і він сам знімає кіно в такий самий спосіб, рядку між добром і злом, а нерозрізненністю з такою самою ретроспекційною манією ве оборотності руйнування та виробництва, іма личі, з таким самим малозначущим шаленст нентності речі в самій своїй революції, орга вом, з таким самим перебільшеним ефектом

нічного метаболізму всіх технологій, від ки лялькового театру. Та ось він видає це нам, лимових бомбардувань до виготовлення кі ось воно, воно вражає, і можна поставити

ноплівки...

ЕФЕКТ БОБУРА*,

ІМПЛОЗІЯ І ВІДСТРАШУВАННЯ

Бобур — ефект, Бобур — машина, Бобур —

річ? Як усе-таки назвати його? Таємниця ка ркасу з потоків і знаків, з мереж і схем —

остання несмілива спроба знайти вираження

для структури, яка більше не має власної на зви, стуктури суспільних відносин, виставле них для поверхової вентиляції (організація

колективного дозвілля, самоуправління, ін формація, медіа-засоби) і для необоротної

глибинної імплозії. Пам'ятник масовим си-муляційним іграм, Центр діє як сміттєспалю-вач, що вбирає в себе всю культурну енергію й пожирає її — десь так, як це робить чорний

моноліт 2001 року: позбавлена глузду та впо рядкованості конвекція всіх змістів, які ма теріалізуються тут, поглинаються й анігілю ються.

* Тут — Центр Жоржа Помпіду, відомий культурний

заклад у Парижі, створений за ініціативою цього фран цузького президента і покликаний популяризувати різ ні форми сучасного мистецтва. Розміщений в оригі нальній будівлі (1977), що своїм виглядом викликає асоціації з промисловим виробництвом, наприклад

нафтопереробним заводом. До складу Центру входять Національний музей сучасного мистецтва, Департа мент культурного розвитку. Громадська бібліотека ін формації, Інститут пошуку і координації в галузі акус тики та музики тощо. Свою просторічну назву отримав від місцевості, в якій його розташовано (так називалося село, включене в межі міста за часів Філіпа II Августа).

Офіційно ж назву Бобур має вулиця, що йде вздовж

східного, "технічного", фасаду Центру (колишня вули ця Транснонен). (Прим, перекл.)

92 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Ефект Бобура, імплозія і відстрашування

93

Весь квартал навколо нього є лише при го" внутрішнього простору, то тут рух взага криттям, видимістю — чищення фасадів, де.

лі відсутній. Чим далі ми проникаємо все-зінфекція, снобістський гігієнічний ди редину тим менше

,

е руху. Зовсім не так, як у

зайн — особливо в ментальному плані: це

руасі, де з футуристичного цетру в "косміч машина для виробництва вакууму. Щось по ному" стилі, з радіальними виходами до "су дібне до атомних електростанцій: справжня

путників" і т. п., ви абсолютно банальним

небезпека, яку вони становлять, полягає не в

чином потрапляєте до ... традиційних літа наявності загрози, забрудненні, експлозії, а в

ків. Однак непослідовність та сама. (А як що системі максимальної безпеки, що променя до грошей, ще одного носія, як щодо його

ми відходить від неї в усіх напрямках, в захи способу циркуляції, емульсії, його впливу на

сній зоні контролю та відстрашування, що

Бобур?)

поступово поширюється на всю територію, в

Та сама суперечність навіть у поведінці

захисній зоні технічного, екологічного, еко персоналу, прикріпленого до "багатофункці номічного, геополітичного характеру. Що нам

онального" простору і позбавленого особи до ядерного: атомна електростанція — це та

стого простору для праці. Коли вони на но матриця, де виробляється модель абсолютної

гах, ці люди мобільні, зовні їхня поведінка

безпеки, яка стане загальноприйнятою на

спокійна, більш гнучка, дуже функціональна, всьому соціальному полі і яка в глибині є мо пристосована до "структури" "сучасного"

деллю відстрашування (це та сама модель, простору. Коли вони сидять у своєму кутку, яка керує нами у світовому масштабі під зна який, власне, таким і не є, вони всіляко нама ком мирного співіснування та симуляції яде гаються секретувати штучну самотність, від рної загрози).

новити свій "ковпак". І в цьому теж дає про Така сама модель, з додержанням усіх про себе знати прекрасна тактика відстрашуван порцій, виробляється в Центрі: культурне роз ня: людей прирікають на те, щоб вони вико щеплення, політичне відстрашування.

ристовували всю свою енергію на цю індиві Попри це, циркуляція носіїв нерівномірна.

дуальну оборону. Цікаво, що при цьому ми

Вентиляція, охолодження, електричні мере знову зустрічаємо ту саму суперечність, яка

жі — "традиційні" носії циркулюють тут ду притаманна для всієї штуки під назвою Бо же добре. Та вже циркуляція людського по бур: мобільний зовнішній бік, здатний до ко току не така гарантована (через архаїчне роз мутації, спокійний і сучасний, — і внутрішня

міщення ескалаторів у циліндричних оболон частина, яка гарячково чіпляється за старі

ках з пластику, тоді як люди мали б всмок цінності.

туватися й виштовхуватися, чи як там, з тим, Цей простір відстрашування, організова аби мобільність відповідала цьому театраль ний виходячи з ідеології окоглядності, прозо ному, в стилі бароко, облаштуванню носіїв, рості, багатофункціональності, консенсусу та яке надає каркасові його оригінальності). Що контакту і санкціонований шантажем, спря до забезпечення можливостями для творчос мованим на безпеку, сьогодні потенційно є

ті, необхідними предметами, книгами, а та простором усіх суспільних відносин. Тут

кож щодо так званого "багатофункціонально-присутній весь соціальний дискурс, і в цьому 94

Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Ефект Бобура, імплозія і відстрашування

95

плані, як і в плані підходу до культури, Бо-із труб, важелів, корпусів, металу та людсь бур, у повній суперечності з проголошеними

кої плоті всередині скроєний за геометри цілями, — це геніальна пам'ятка нашої су чною міркою, розрахованою на якомога мен часності. Приємно усвідомлювати, що ідея

ший простір, — ось так і культуру Бобура

Центру прийшла в голову не якомусь рево ПОдрібнено, скручено, посічено і стиснено в

люціонерові, а логікам встановленого поряд її найменші прості елементи — пучок транс ку, позбавленим будь-якого критичного ду місій і посмертний метаболізм, заморожений, ху, а відтак ближчим до істини, здатним у як механоїд з наукової фантастики.

своїй упертості створити машину, по суті, н~

Та замість того, щоб зламати і спресувати

підвладну контролю, яка вислизає від них у

всю культуру, тут, у цьому каркасі, котрий, самому своєму успіху і яка є якнайточнішим хай там що, виглядає як компресія, замість

відбитком, аж до суперечностей, сучасного

цього в ньому виставляють Сезара. У ньому

стану речей.

виставляють Дюбюфе і контркультуру, зво Звичайно, весь культурний зміст Бобура

ротна симуляція якої слугує референційним

анахронічний, тому що цій архітектурній

для покійної культури. У цьому каркасі, який

оболонці міг відповідати лише внутрішній

міг би правити за мавзолей для непотрібної

вакуум. Загальне враження таке, що тут усе

операційності знаків, під гаслом вічності

перебуває у задавненій комі, що все намага культури знову виставляють напоказ ефеме ється бути живим, а є лише реанімацією, і що

рні та саморуйнівні машини Тенгелі. Таким

це дійсно так, бо культура мертва, і Бобур це

чином досягають загальної рівноваги: Тенге чудово показує, але як щось ганебне, тоді як

лі перетворюється на набальзамований му слід було б сприйняти цю смерть з тріумфом

зейний експонат, Бобур задовольняється, за

і звести пам'ятник чи антипам'ятник, котрий

браком кращого, позірними артистичними

був би еквівалентом фалічній суєтності Ей-змістами.

фелевої вежі у свій час. Пам'ятник тотально На щастя, весь цей симулякр культурних

му роз'єднанню, гіперреальності та імплозії

цінностей наперед знищений зовнішньою ар культури — створеної сьогодні для нас на хітектурою1. Адже ця архітектура, зі своїми

справді з транзисторних схем, на які постій мережами трубопроводів і зі своїм виглядом, но чатує велетенське коротке замикання.

Що нагадує павільйон для проведення виста Бобур — це вже справжня компресія у сти вок чи міжнародних ярмарків, зі своєю (роз лі Сезара — фігура, яка належить до культу рахованою?) крихкістю, яка відстрашує від

ри, що вже впала під своєю власною ва будь-якої традиційної ментальності чи мону гою, — як саморушні тіла, що раптово замо ментальності, відкрито проголошує, що наш

розилися у вигляді геометричного тіла. Такі

час вже ніколи не буде позначений тяглістю, собі "ридвани" Сезара, вцілілі після ідеальної Що наша єдина темпоральність — це темпо-катастрофи, але не зовнішньої, а внутрішньої щодо металевої та механічної структури, ка Ще одне руйнує культурний проект Бобура: сама

тастрофи, яка мала перетворити їх на нагро маса, яка наринає, аби насолодитися ним (ми поверне мадження кубічного залізяччя, в якому хаос

мося до цього далі).

96 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І С И М У Л Я Щ я Бобура, імплозія і відстрашування 97

ральність прискореного циклу та рециркуля за зміст традиційну культуру занурення в

ції, темпоральність колообігу та транзиту но глибину. Порядок попередніх симулякрів

сіїв. Наша єдина культура, по суті, це культу (порядок смислу) постачає порожню суб ра енергоносіїв, культура очищення, крекі станцію наступного порядку, який, виявля нгу, розщеплення культурних молекул та по ється, вже навіть не знає про існування від вторного сполучення їх у продуктах синтезу.

мінності між означуючим і означуваним, між

Бобур-Музей прагне це приховати, та Бо-

вмістищем і змістом.

бур-каркас заявляє про не на повний голос. І

Тож запитання "Що слід було розмістити в

саме в цьому криється глибинна причина

Бобурі?"— абсурдне. На нього не можна

краси каркасу та поразки внутрішнього про одержати відповідь, тому що топічна відмін стору. За будь-яких умов сама ідеологія "ку ність між внутрішнім і зовнішнім аспектами

льтурного виробництва" є антитезою до

не мала б більше ставитися на порядок ден будь-якої культури, абсолютно так само, як

ний. Саме в цьому полягає наша істина, істи ідеологія окоглядності та багатофункціональ на Мьобіуса — безумовно, нездійсненна уто ного простору: культура-—це місце втаєм-пія, з якою, однак, Бобур усе-таки погоджу ничення, спокуси, ініціації, символічного об ється, тією мірою, якою будь-який з його

міну, обмежене за розміром і найвищою мі змістів позбавлений смислу і наперед анігі рою ритуалізоване. І в ньому ніхто ні до чого

люється вмістищем.

не здатний. Тим гірше для мас, тим гірше для

Проте — проте ... якби щось мало бути в

Бобура.

Бобурі — це мало б бути щось схоже на

лабіринт, нескінченну бібліотеку комбінацій, Тож що слід було розмістити в Бобурі?

алеаторний перерозподіл людських доль че Нічого. Вакуум, котрий означав би зник рез гру чи лотерею — словом, всесвіт Бор-нення будь-якої культури смислу та естетич хеса, або ще Кільцевих руїн: помножений

ного почуття. Однак таке виглядає поки що

ланцюг індивідуумів, що наснилися одне од занадто романтичним і хвилюючим, тож по ному (не Диснейленд марення, а лабораторія

дібний вакуум згодився б поки що хіба для

практичної фантастики). Випробування всіх

якогось шедевра антикультури.

процесів репрезентації: дифракції, імплозії, Можливо, для світлової вистави з викорис помноження, випадкових зчеплень і розчеп танням стробо- і гіроскопічної техніки, коли

лень ланцюга — майже так, як в Експлорато-вогні, описуючи кола, розтинали б простір, ріумі у Сан-Франциско чи як у романах Філі-базовим рухливим елементом якого був би па Діка, — словом, культуру симуляції та за людський натовп?

чарування, а не тільки виробництва та смис Насправді Бобур чудово ілюструє той

лу: ось що можна було б запропонувати з

факт, що один порядок симулякрів утриму того, що не належить до вбогої антикуль-ється лише завдяки алібі попереднього по тури. Чи це можливо? Не тут, ясна річ. Усе ж

рядку. У нашому випадку каркас, через який

Ця культура твориться десь-інде — скрізь і

постійно проходять потоки і який увесь час

ніде . Від сьогодні єдиною справжньою куль забезпечує контакт з поверхнею, обирає собі

турною практикою, практикою мас, нашою

7 — 4-2630

98 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

ЕфеКт Бобура, імплозія і відстрашування 99

практикою (відмінність подолано) є маніпу-міння . Маси поспішають до нього, щоб насо ляційна, алеаторна практика в лабіринті зна лодитися цим зануренням у смерть, цим роз ків, яка більше не має сенсу.

членовуванням, цим операційним проститу юванням культури, яку, нарешті, насправді

Однак, з іншого боку, було б неправильно

знищено, включно з контркультурою, котра є

стверджувати, що в Бобурі відсутній зв'язок

лише її апофеозом. Маси поспішають до Бо між вмістищем і змістом. Це було б правиль бура так само, як вони поспішають до місця

но, якби ми могли хоч трохи покластися на

катастрофи, з таким самим непереборним по офіційну версію культурного проекту. Та тут

ривом. Мало того: вони є катастрофою Бобу ми маємо справу точнісінько з протилежним.

ра. їхня кількість, їхнє тупотіння, їхнє захоп Бобур — це лише велетенська робота з транс лення, їхній свербіж усе побачити і все пере мутації цієї знаменитої традиційної культури

мацати об'єктивно є поведінкою, смертель смислу в алеаторному порядку знаків, у

ною і катастрофічною для будь-якої справи.

порядку симулякрів (третьому), один до од Не лише їхня вага є загрозою для будівлі, а й

ного подібному до порядку, втіленого в по їхня залученість, їхня цікавість анігілюють

токи та трубопроводи фасаду. І саме для то сам зміст цієї розважальницької культури.

го, щоб вишколити маси в дусі нового се-Цей масовий наплив уже не має нічого спіль міургічного порядку, їх прикликають сю ного з тим, що пропонувалося як культурна

д и — під протилежним приводом прилучен мета, він є її докорінним запереченням, на ня їх до культури, чуттєвої і глибокої.

віть у своїй надмірності та у своєму успіхові.

Тож слід виходити саме з цієї аксіоми: Бо Тож саме маса виконує функцію чинника ка бур — це пам 'ятпик культурного відстра тастрофи в цій структурі катастрофи, і власне

шування. За лаштунками музейного сцена маса кладе кінець масовій культурі.

рію, котрий слугує лише для порятунку гума Циркулюючи в прозорому просторі, вона,

ністичної фікції, провадиться справжня робо звісно, перетворюється на потоки, але водно та з омертвляння культури, і саме до справж час, через свою непроникність для світла і

нього оплакування культури весело запрошу свою інертність, вона кладе край цьому "ба ються маси.

гатофункціональному" простору. її запро І вони ринуть до нього. Саме в цьому кри шують взяти участь, просимулювати, погра ється найвища іронія Бобура: маси ринуть до

ти з моделями — вона ж вчиняє краще: бере

нього не тому, що у них слина котиться при

участь і маніпулює настільки вдало, що сти згадці про цю культуру, яка впродовж сто рає будь-який смисл, який організатори хо літь вводила їх у фрустрацію, а тому, що в

тіли надати дійству, і створює загрозу для

них уперше з'явилася нагода взяти масову

самої інфраструктури будівлі. Ось так по участь у цьому велетенському оплакуванні

стійний у своїй якості різновид пародії, гі-культури, яку вони в глибині душі завжди нерсимуляції у відповідь на культурну си ненавиділи.

муляцію перетворює маси, котрі мали бути

Отож, коли Бобур викривають як масову

лише живим інвентарем культури, на вико культурну містифікацію, це повне непорозу-навчий механізм, призначений для умерт-7'

100 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

влення тієї культури, стосовно якої Бобур

У дисципліну, вимоги якої сховалис під

я

був лише ганебним втіленням.

нальотом толерантності. Набагато більше, Треба поаплодувати цьому успіхові куль ніж традиційні інституції капіталу, гіпермар-турного відстрашування. Усі антимитці, лі кет, або "гіпермаркет культури", Бобур уже ваки та ганьбителі культури ніколи й близько

став моделлю будь-якої прийдешньої форми

не наближалися до відстрашувальної ефек контрольованої соціалізації: об'єднанням на тивності цієї монументальної чорної діри

ново в однорідному часопросторі всіх розки якою є Бобур. Це по-справжньому револю даних функцій тіла та соціального життя

ційне дійство, і саме тому, що воно мимо (праця, дозвілля, засоби інформації, куль вільне, несвідоме і неконтрольоване, тоді як тура), вираженням усіх суперечливих потоків

будь-яке свідоме дійство, спрямоване на зни у термінах інтегрованих мікросхем. Часощення культури, веде, як відомо, лише до її простором цілої операційної симуляції соці воскресіння.

ального життя.

Для цього необхідно, щоб маса споживачів

Правду кажучи, єдиним змістом Бобура є

була еквівалентною (рівнозначною) масі про сама маса, яку будівля переробляє як конвер дуктів виробництва. Саме конфронтація і

тер, як фотографічна камера чи, в термінах

злиття цих двох мас і відбуваються в гіпер-входу-виходу, точнісінько так, як нафтопере маркеті, так само як у Бобурі, перетворюючи

робний завод переробляє нафтопродукти чи

його на щось дуже відмінне від традиційних

потік сировини.

культурних установ (музеїв-пам'ятників, га Ще ніколи не було так очевидно, що

лерей, бібліотек, будинків культури тощо).

зміст — тут культура, а десь-інде інформація

Тут виробляється критична маса, після досяг чи товар — виступає лише примарним опер нення якої товар стає гіпертоваром, а культу тям дії самого медіуму, функція якого завж р а — гіперкультурою, тобто більше не пов'я ди полягала в тому, щоб індукувати масу, заною з чіткими обмінами або визначеними створювати однорідний за характером люд потребами, але з якимсь усеосяжним сигна ський і ментальний потік. Велетенський рух

льним світом, або інтегрованою мікросхе уперед і назад, подібний до руху постійних

мою, що її з краю в край перетинає ім користувачів приміським транспортом, які у

пульс, — безперервний транзит можливостей

визначені години поглинаються й викида вибору, прочитань, референцій, позначень, ються назад своїм місцем роботи. І тут справ розшифрування. Тут предмети культури, так

ді йдеться про роботу — тестування, зонду само як в іншому місці предмети споживан вання, керований запит: люди приходять, аби

ня, не мають іншої мети, ніж утримувати вас

вибрати тут предмети-відповіді на всі запи У стані інтегрованої маси, керованого тран тання, які вони можуть поставити собі, чи, зисторами потоку, намагніченої молекули. Ось радше, вони самі приходять як відповідь на

Що люди пізнають у гіпермаркеті: гіперре фукціональне та кероване запитання, яке

альність товару — ось що люди пізнають у

становлять предмети. Тож більше, ніж про

Ьобурі: гіперреальність культури.

виробничу лінію, тут ідеться про програмо-

102 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Бобура, імплозія і відстрашування 103

Уже в традиційному музеї розпочинається

р0м, демонстрацією чого завгодно (товару, цей розподіл, це перегрупування, ця інтер культури, натовпу, стисненого повітря) через

ференція всіх культур, ця беззастережна ес власний прискорений обіг.

тетизація, яка надає культурі характеру гіперреальності, але музей — це все ще па Дле якщо запаси предметів зумовлюють

м'ять. В жодному іншому місці культура не

утворення людських запасів, то латентне на втратила такою мірою своєї пам'яті на ко сильство в запасі предметів зумовлює зво ристь накопичення та функціонального пере ротне насильство стосовно людей.

розподілу. І це є вираженням більш загаль Будь-який запас насильницький за своїм

ного факту: того, що повсюди в "цивілізо характером, і в будь-якій масі людей також

ваному" світі створення запасів предметів зу присутнє особливе насильство, яке випливає

мовило додатковий процес утворення люд з факту її імплозії, — насильство, притаман ських запасів, черги, очікування, "пробок", не її силі тяжіння, її концентрації довкола концентрації, таборів. Ось що є справді "ма власного осередку інертності. Маса є осеред совим виробництвом", не в значенні вироб ком інертності й відтак осередком абсолютно

ництва у великих кількостях або для вжитку

нового, непоясненного насильства, відмінно мас, а в значенні виробництва маси. Маси як го від вибухового насильства, спрямованого

кінцевого продукту усякої соціальності, який

назовні.

цього разу кладе край соціальності, адже ця

Критична маса — маса імплозії. Після по маса, щодо якої нас хочуть змусити вірити, значки 30 000 вона загрожує викликати що вона є соціальним, навпаки, є місцем імп "згортання" структури Бобура. Нехай маса, лозії соціального. Маса стає дедалі щільні намагнічена структурою, стає змінною вели шою сферою, до якої прямує все соціальне, чиною руйнування самої структури — це як аби зазнати імплозії і поглинутися в процесі

що розробники проекту прагнули до такого

неперервної симуляції.

(але як на таке сподіватися?), якщо вони за програмували можливість одним ударом по Звідси це увігнуте дзеркало: саме спосте класти край і архітектурі, і культурі,— тоді

рігаючи масу зсередини, маси відчуватимуть

Бобур становить найбільш зухвалий об'єкт і

спокусу до того, щоб стікатися. Метод, типо найбільш вдалий хепенінґ століття.

вий для маркетингу: в ньому знаходить своє

Змусьте Бобур упасти! Нове революційне

обґрунтування вся ідеологія прозорості. Або

гасло. Немає потреби ні спалювати його, ні

ще: виставляючи на сцену уявну зменшену

протестувати проти нього. Ідіть до нього! Це

модель, сподіваються отримати прискорену

найкращий спосіб зруйнувати його. Успіх

гравітацію, автоматичну аглютинацію куль Бобура більше не таємниця: люди йдуть до

тури, подібну до автоматичного скупчення

нього заради цього, вони кидаються на цю

мас. Той самий процес: ядерна дія ланцю будівлю, крихкість якої вже дихає катаст гової реакції або дзеркальна дія білої магії.

рофою, з єдиною метою — змусити її впасти.

Таким чином, Бобур у масштабі культури

Звичайно, вони підкоряються імперативові

вперше є тим, чим гіпермаркет є у масштабі

ВШстрашування: їм дають предмет для спо товару: досконалим циркуляційним операто-живання, культуру для поглинання, будівлю 104 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

для обмацування руками. Але водночас вони

активності та руйнування, брутальну й ори виразно, не усвідомлюючи цього, спрямовані

гінальну відповідь на дар незрозумілої куль на це знищення. Навала — це єдиний акт, на

тури, захоплення, яке має всі риси злому і

який маса здатна як така, — метальна маса

пограбування святилища.

котра кидає виклик будівлі масової культури'

Бобур міг би чи мав би зникнути наступ котра своєю вагою, тобто аспектом, найбіль ного дня після відкриття, розібраний і роз ше позбавленим смислу, найдурнішим і най-тягнений натовпом, з боку якого це було б некультурнішим, протистоїть викликові куль єдиною можливою відповіддю на абсурдний

турності, кинутому Бобуром. На виклик ма сового залучення до стерилізованої культури

виклик прозорості та демократичності куль маса відповідає руйнівним вторгненням, яке

тури, — кожен ніс би гвинт як фетиш цієї

знаходить своє продовження у брутальному

культури, котра сама вже стала фетишем.

обмацуванні руками. На ментальне відстра Люди приходять, щоб доторкнутися, вони

шування маса відповідає прямим фізичним

й дивляться так, ніби торкаються, і їхній по відстрашуванням. Ось її виклик. І її хитрість, г л я д — це лише аспект дотикового обма яка полягає в тому, що вона дає відповідь

цування. Ідеться все-таки про світ, який пі саме в тих термінах, яких від неї домагаю знається на дотик, світ, який уже не є ні візу ться, але підходячи до них з іншого боку, на

альним, ні дискурсивним, і люди беруть без симуляцію, в якій її ув'язнюють, вона від посередню участь у процесі (обмацувати/бу повідає сповненим ентузіазму соціальним про ти об'єктом маніпуляції, оцінювати те, що

цесом, котрий виходить за межі цієї симу лишилося від речей/бути об'єктом поштучної

ляції і виступає як руйнівна гіперсимуляція2.

оцінки, рухатися по колу/запускати в обіг), який уже не належить ні до порядку репре Люди сповнені бажання все забрати, все

зентації, ні до порядку відстані, ні до по спустошити, все зжерти, все обмацати рука рядку відображення. У чомусь такому, що

ми. Побачити, розшифрувати, пізнати — таке

пов'язане з панікою, що перейшло від па їх не зачіпає. Єдина масова пристрасть — це

нічного світу.

пристрасть обмацувати руками. Організатори

(і митці, й інтелектуали) нажахані цим не-Уповільнена паніка, позбавлена зовніш контрольованим заміром, адже вони розра ховували лише на те, що маси навчатимуть ньої рушійної сили. Внутрішнє насильство

ся, споглядаючи культуру. Вони аж ніяк не

стосовно насиченої цілості. Імплозія.

розраховували на цей непереборний потяг до

Бобур аж ніяк не може горіти — все перед бачено. Пожежа, вибух, руйнування вже не

виступають уявною альтернативою для бу Порівняно з цією критичною масою, з її радикаль дівлі такого роду. Формою, здатною зруйну ним осягненням Бобура, якою сміховинною виглядає

маніфестація студентів із Венсена у вечір урочистого вати "четвертний" світ, кібернетичний і ком відкриття!

бінаторний, стає імплозія.

106 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Ефект Бобура, імплозія і відстрашування 107

Підривна діяльність, насильницьке руйну пам'яті, яка нічого не забуває і нікому не

вання є відповіддю на певний спосіб вироб належить. Симуляція незворотного, іманент ництва. Світові, що складається з мереж, спо ного порядку, дедалі щільнішого, потенційно

лучуваності та потоків, відповідають ревер насиченого і який ніколи більше не зазнає

сія та імплозія.

визвольного вибуху.

Ось так і з інституціями, державою, вла Ми були культурою визвольного насиль дою тощо. Мрія побачити, як усе це вибухає

ства (раціональності). Хай це культура капі внаслідок суперечностей, стала, власне, тіль талу, вивільнення продуктивних сил, незво ки мрією. Те, що відбувається насправді, так

ротного розширення поля розуму і поля вар це те, що інституції зазнають імплозії самі по

тості, простору, завойованого та колонізова собі, внаслідок розгалуження, зворотного

ного аж до космічних меж, — хай це куль зв'язку, надрозвинених схем контролю. Вла тура революції, яка випереджає майбутні

да зазнає імплозії, це її сучасний спосіб зник форми соціального та енергії соціального,—

нення.

схема залишається тією самою: схемою сфе ри, яка розширюється, проходячи через по Ось так і з містом. Пожежі, війни, чума, вільні чи бурхливі фази, схемою вивільненої революції, маргінальна злочинність, катаст енергії — уявним поширення.

рофи: уся проблематика антиміста, негативіз му міста внутрішнього чи зовнішнього ха Насильство, що супроводжує її, це насиль рактеру, містить у собі щось архаїчне порів ство, яке розроджується ширшим світом: на няно із справжнім способом його анігіляції.

сильство виробництва. За своєю природою

Навіть сценарій підземного міста — китай воно діалектичне, енергетичне, катарсичне.

ська версія поховання структур — виглядає

Це те насильство, яке ми навчилися аналізу наївним. Місто вже не повторюється за схе вати і яке знайоме нам: насильство, яке про мою відтворення, ще залежною від загальної

кладає дороги соціального і яке веде до наси схеми виробництва, чи за схемою подібності, чення всього поля соціального. Це насиль ще залежною від схеми репрезентації. (Так

ство детерміноване, аналітичне, визвольне.

реставрують ще після Другої світової війни.) Сьогодні з'являється зовсім інший вид на Місто вже не відроджується, навіть углиб, —

сильства, що його ми вже не вміємо аналі воно заново створюється на основі чогось

зувати, тому що воно випадає з традиційної

подібного до генетичного коду, що дає змогу

схеми вибухового насильства: імплозивне на повторювати його невнзначену кількість ра сильство, що випливає не з розширення си зів на основі накопиченої кібернетичної па стеми, а з її насичення та стиснення, як це

м'яті. Настав кінець навіть утопії Борхеса, має місце з фізичними зоряними системами.

утопії з картою, яка рівна за обсягом тери Насильство, яке є результатом надмірного

торії й повністю повторює її: сьогодні симу-ущільнення соціального, зареґульованості лякр вже не проходить через етап копії та ко системи, перевантаженості мережі (знання, піювання, але через генетичну мініатюриза інформації, влади) та гіпертрофованого кон цію. Кінець репрезентації, та імплозія, у цьо тролю, що блокує всі інтерстиціальні нервові

му теж, усього простору в безконечно малій

імпульси.

108 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Ефект Бобура, імплозія і відстрашування 109

Ми не здатні збагнути це насильство, тому

їх випромінювання: вони зазнають імплозії, що все наше уявне сфокусоване на логіці процес якої протікає спочатку повільно, а

систем, які розширюються. Воно не піддаєть потім поступово прискорюється,— вони стис ся розшифруванню через свою невизначе каються з неймовірною швидкістю і перетво ність. Можливо, воно навіть більше не нале рюються на скручені всередину системи, що

жить до схеми недетермінованості. Адже

поглинають всю навколишню енергію, аж

алеаторні моделі, що прийшли на зміну кла поки не стають чорними дірами, в яких світ, сичним моделям детермінованості та при у тому значенні, в якому ми його розуміємо, чинності, не є докорінно відмінними. Вони тобто як випромінювання і невизначений по виражають перехід від визначених експан тенціал енергії, перестає існувати.

сивних систем до систем виробництва та роз Може бути, що великі метрополії— безу ширення в усіх напрямках — байдуже як, у

мовно, вони, якщо ця гіпотеза має сенс, —

вигляді зірки чи ризоми, — усі філософські

перетворилися на осередки імплозії в цьому

системи розщеплення енергії, променеподіб значенні, осередки абсорбції та резорбції са ного поширення напруженості та молекуля-мого соціального, золотий вік якого, сучас ризації бажання рухаються в тому самому на ник подвійного концепту капіталу і револю прямку, в напрямку від насичення до інтер-ції, поза сумнівом, лишився в минулому.

стиціальності та безконечності мереж. Різни Соціальне повільно, а подеколи різко скоро ця між глобальним і молекулярним криється

чується в полі інертності, котре вже огортає

лише в модуляції, можливо, останній, у фун політичне. (Зворотна енергія?) Слід бути обе даментальному енергетичному процесі сис режним і не сприймати імплозію як не тем, які розширюються.

гативний, інертний та регресивний процес, до

чого нас спонукає мова, підносячи протилеж Інша річ, якщо ми перейдемо від тисячо ні терміни еволюції та революції. Імплозія —

літньої фази вивільнення та розщеплення енер специфічний процес із наслідками, які не гії до фази імплозії, після чогось на кшталт

можливо прорахувати. Травень 68-го року

максимального випромінювання (слід пере був, без сумніву, першим імплозивним епізо глянути концепти втрати та витрати Батая у

дом, тобто, на противагу своєму перероблен цьому значенні, а також сонячний міф про

ню в термінах революційної просопопеї, пер невичерпне випромінювання, на якому він

шою насильницькою реакцією на насичення

засновує свою антропологію, пов'язану з об соціального, стисненням, викликом гегемонії

меженням і регулюванням витрат: це остан соціального, втім, усупереч ідеології самих

ній експлозивний і променистий міф нашої

учасників, які думали піти в соціальному

філософії, по суті, останній феєрверк загаль далі,— така вже природа уявного, яке по ної економіки, однак це вже не має для нас

стійно домінує над нами, — а втім, значна

значення) до фази реверсії соціального — гі частина подій 68-го ще змогла стати части гантської реверсії поля в момент досягнення

ною цієї революційної динаміки і вибухового

точки насичення. Зоряні системи також не

насильства, але одночасно з цим тоді роз перестають існувати після розсіяння енергії

почалося й інше: насильницька інволюція со-

110 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

ГІПЕРМАРКЕТ І ГІПЕРТОВАР

ціального, у певний момент, і наступна за

нею імплозія влади, раптова і на короткому

проміжку часу, яка, однак, відтоді ніколи не

припинялася, — ось що, по суті, продовжу ється: імплозія, імплозія соціального, імпло зія інституцій, імплозія влади — а зовсім не

якась невловна революційна динаміка. На впаки, сама революція, ідея революції також

зазнає імплозії, і ця імплозія здатна зумовити

Повсюди в околі тридцяти кілометрів стрілки

тяжчі наслідки, ніж сама революція.

спрямовуватимуть вас до цих великих сорту Звичайно, після 68-го року і завдяки 68-му

вальних центрів, якими є гіпермаркети, до

соціальне, подібно до пустелі, зростає,—

цього гіперпростору товарів, де виробляється

участь в управлінні, керування економікою, в багатьох відношеннях нова соціальність.

загальне самоврядування тощо — але водно Варто подивитися, як він централізує і пере час у багатьох точках, численніших, ніж у

розподіляє цілий район разом з його населен68-му, наближається до свого скасування та ням, як він концентрує і раціоналізує розклад

своєї повної реверсії. Повільні підземні по дня, маршрути руху, поведінку людей —

штовхи, що їх виразно сприймає історичний

створюючи велетенський рух уперед і назад, розум.

надзвичайно подібний до руху постійних ко ристувачів приміським транспортом, які у

визначені години поглинаються й викидаю ться назад своїм місцем роботи.

По суті, тут ідеться про зовсім інший вид

роботи, про роботу, побудовану на залученні

до іншої культури, на конфронтації, екзаме нуванні, на кодуванні та винесенні суспіль ного присуду: люди приходять, щоб знайти

тут і відібрати предмети-відповіді на всі за питання, які вони можуть поставити собі; чи, радше, вони приходять самі у відповідь на функціональне й кероване запитання, яке

становлять предмети. Предмети перестають

бути товарами; вони вже навіть не знаки в

точному розумінні слова, смисл і повідом лення яких можна було б розшифрувати та

засвоїти, вони — тести, це вони ставлять

нам запитання, і ми маємо їм відповідати, а

відповідь уже міститься у запитанні. Поді бним чином функціонують усі повідомлення

112 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ 1 СИМУЛЯЦІЯ

Гіпермаркет і гіпертовар

113

засобів інформації: ні інформації, ні комуні через нього на себе, в натовпі посеред інших

кації, лише референдум, безконечний тест, людей, це дзеркало без амальгами, в якому відповідь, що обертається по колу, перевірка

відбивається щоденне споживання, гра з роз коду.

двоєння та подвоєння, що замикає цей світ у

Немає ні рельєфу, ні перспективи, ні лінії

собі самому.

сходження, де міг би загубитися погляд, ли Гіпермаркет невіддільний від автомобіль ше всеосяжний екран, на якому рекламні щи них доріг, які надають йому вигляду зірки і

ти і самі продукти виступають у своїй непе які живлять його, від стоянок з їх пеленою

рервній експозиції як еквівалентні знаки, що

автомобілів, від термінала комп'ютера — і

послідовно змінюють один одного. Присутні

далі, у вигляді концентричних кіл, — всього

лише працівники, які займаються винятково

міста, котре виступає як тотальний функці тим, що відновлюють авансцену, перші ряди

ональний екран, на якому демонструють всі

виставлених товарів, там, де вилучення їх

види діяльності. Гіпермаркет схожий на ве споживачами могло створити якусь дірку.

ликий збиральний завод, за тим єдиним виня Самообслуговування ще більше підкреслює

тком, що замість того, щоб об'єднуватися у

цю відсутність глибини: один і той самий од виробничу лінію під дією постійного раці норідний простір об'єднує, без посередницт онального закону, агенти (чи пацієнти), ру ва, людей з речами — простір безпосередньої

хливі і нецентровані, переходять з однієї то маніпуляції. Але хто маніпулює ким?

чки лінії до іншої, як видається, за алеато Навіть репресія інтегрується як знак у цей

рними схемами. Розклад, вибір, покупка та світ симуляції. Репресія, яка перетворилася

кож алеаторні, на відміну від поведінки на

на відстрашування, стає лише ще одним зна робочому місці. Але йдеться все-таки про ви ком у світі переконування. Системи телеспо-робничу лінію, про запрограмовану дисци стереження за можливими крадіжками самі є

пліну, заборони якої сховано під нальотом

складниками декорацій симулякрів. Повне

толерантності, поблажливості та гіперреаль-спостереження за всіма точками вимагало б ності. Гіпермаркет, більше ніж завод і тради контрольного обладнання, важчого і техні ційні інституції капіталу, вже став моделлю

чно досконалішого за сам магазин. Це було б

для будь-якої прийдешньої форми контро нерентабельно. Натомість впроваджено алю льованої соціалізації: об'єднанням наново в

зію на репресію, механізм для подачі знаку

однорідному часопросторі всіх розкиданих

цього порядку; і цей знак може співіснувати

функцій тіла та соціального життя (робота, з усіма іншими, навіть з імперативом проти дозвілля, їжа, засоби гігієни, транспорт, засо лежного змісту, наприклад з тим, який вира би інформації, культура); вираженням усіх

жають велетенські панно, що запрошують

суперечливих потоків у термінах інтегрова вас розслабитися і вибирати товар, ні про що

них мікросхем; часопростором цілої опера не думаючи. Насправді ж ці панно чигають

ційної симуляції соціального життя, цілої

на вас і спостерігають за вами такою самою

структури зони життя та руху.

(незначною) мірою, як і "поліційне" телеба Модель керованої антиципації, гіпермар чення. Останнє дивиться на вас, ви дивитеся

кет (особливо у Сполучених Штатах) пере-8 — 4-2630

114 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Гіпермаркет і гіпертовар

115

дує появі агломерації; він, власне, й зумо таніном для нових агрегатів, як це інколи бу влює утворення агломерації, тоді як тради ває ще з університетом чи заводом,— але не

ційний маркет (ринок) розміщувався в серці

із заводом XIX століття чи заводом, винесе поселення і був місцем, де місто й село зу ним із центру, який, не руйнуючи орбіти мі стрічалися для спілкування та ведення справ.

ста, розміщується в передмісті, а із складаль Гіпермаркет є вираженням цілого способу

ним заводом, автоматизованим і з електрон життя, в якому зникло не лише село, а й мі ним керуванням, тобто таким, що відпові сто, полишивши місце для "агломерації" —

дає функції та виробничому процесу, повні міського функціонального районування, на стю позбавленим ознак територіальності. У

скрізь пронизаного системою знаків, — екві випадку з цим заводом, так само як з гіпер-валентом, мікромоделлю якого він є у плані маркетом або новим університетом, ми біль споживання. Але його роль виходить далеко

ше не маємо справи з функціями (торгівлею, за межі споживання, і предмети втрачають у роботою, здобуванням знань, дозвіллям), які

ньому свою специфічну реальність: важить, у

автомізуються і переміщуються в інше місце

першу чергу, їхня серійна, циркулярна, видо (що є характерним ще для "модерного" роз вищна внутрішня організація — майбутня

гортання міста), але з моделлю дезінтеграції

модель соціальних взаємин.

функцій, невизначеності функцій та дезінте "Форма" гіпермаркету може, таким чином, грації самого міста, котра переноситься за допомогти у розумінні того, чим був кінець ча межі міста і розглядається як гіперреальна

сів модернізму. Великі міста були свідками

модель, як ядро синтезованої агломерації, що

постання, упродовж приблизно століття (1850 —

вже не має нічого спільного з містом. Запере1950), покоління "модерних" універсальних ма чні сателіти міста, що позначають кінець мі газинів (багато з них так чи інакше мали таку

ста, навіть міста сучасного, як визначеного

назву), але ця докорінна модернізація, пов'язана

простору з якісними ознаками, як оригіналь з модернізацією транспорту, не порушила стру ного синтетичного продукту суспільства.

ктури міста. Міста залишилися містами, тоді як

Можна було б вважати, що ця імплантація

нові міста перетворюються на сателіти гі відповідає раціоналізації різних функцій. Але

пермаркету або торговельного центру з про насправді, щойно якась функція гіперспе-грамованою мережею постачання і переста ціалізується такою мірою, що її можна спро ють бути містами, щоб стати агломераціями.

ектувати на місцевості в готовому вигляді

Постав новий морфогенез, який належить до

практично з нічого, вона втрачає свою власну

кібернетичного типу (тобто такий, що відтво мету та стає абсолютно іншим: багатофунк рює на рівні території, зони життя, зони руху

ціональним ядром, комплексом з "чорних

сценарії молекулярного управління — сцена скриньок" з багатьма входами і виходами, рії розгортання генетичного коду) і за своєю осередком конвекції та руйнування. Ці заво формою є ядерним і сателітним. Гіпермаркет

ди і ці університети більше не є ані заводами, як ядро. Місто, навіть сучасне, вже не погли ані університетами, і гіпермаркети вже не ма нає його. Саме він визначає ту орбіту, якою

ють нічого від маркету (ринку). Чудернацькі

рухається агломерація. Він слугує імплан-нові предмети, абсолютною моделлю яких, 8: 116 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

ІМПЛОЗІЯ СМИСЛУ

В ЗАСОБАХ ІНФОРМАЦІЇ

без сумніву, є атомна електростанція і з яких

випромінюється щось таке, що схоже на ней тралізацію території, сила відстрашування, яка, криючись за зовнішньою функцією цих предметів, безумовно, є їх глибинною функ цією: гіперреальністю функціональних ядер, котрі зовсім не є ними. Ці нові предмети є полюсами симуляції, навколо яких виробля ється, на відміну від колишніх вокзалів, заво Ми перебуваємо у світі, в якому дедалі біль дів чи традиційних транспортних мереж,

ше інформації і дедалі менше смислу.

щось інше, ніж "сучасність": гіперреальність, Можливі три гіпотези: одночасність усіх функцій, без минулого та

без майбутнього, операційність, скерована в

— або інформація продукує смисл (не-

усіх напрямках. А також, без сумніву, кризи

гентропічний чинник), але їй не вдається

чи навіть нові катастрофи: травень 68-го ро компенсувати раптову втрату значення в

ку розпочинається в Нантері, а не в Сорбоні, усіх сферах. Спроби повторно ін'єктува тобто в тому місці, де вперше у Франції гі-ти, через засоби інформації, повідомлення перфункціоналізація центру здобування знань

та змісти виявляються марними: втрата,

"за міськими стінами" стала дорівнювати

поглинання смислу відбувається швидше,

втраті ознак територіальності, розчаруванню, ніж його повторна ін'єкція. У цьому випа втраті функціональності та доцільності цих

дку слід звернутися до продуктивності ба знань у програмованому неофункціонально-зису, аби прийняти естафету від засобів му цілому. Саме тут взяло свій початок нове, інформації, які слабшають. Це ціла іде оригінальне насильство, що стало відповіддю

ологія свободи слова, засобів інформації, на орбітальну сателітизацію моделі (знання, поділених на незчисленні індивідуальні культури), референційне якої виявилося

чарунки передач, ледь не ідеологія "анти-втраченим.

медіа" (радіопірати і т. ін.).

— Або інформація не має нічого спіль ного із значенням. Це вже інше, це опера ційна модель іншого порядку, зовнішня що до смислу та циркулювання власне смис лу. Це гіпотеза Шенона: гіпотеза, відпові дно до якої сфера суто інструментальної

інформації, технічний медіум не передба чає ніякої доцільності смислу і відтак та кож не має брати участі в оцінювальному

судженні. Різновид коду, такий, яким мо же бути код генетичний: він є тим, чим

він є, це функціонує ось так, а смисл — це

118 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Імплозія смислу в засобах інформації

119

інше, що з'являється, сказати б, потому, на нашу думку, інформація продукує смисл, як у Моно у "Випадковості і необхідності"!

відбувається протилежне.

У такому разі значущий зв'язок між ін Інформація пожирає свої власні змісти.

фляцією інформації та дефляцією смислу

Вона пожирає комунікацію і соціальне. І це з

був би просто відсутній.

двох причин:

— Або зовсім навпаки, між двома яви1. Замість того щоб стимулювати комуні щами існує чіткий та необхідний взаємо кацію, вона вичерпує свої сили на інсцену зв'язок, тією мірою, якою інформація пря вання комунікації. Замість того щоб продуку мо руйнує або нейтралізує смисл і значен вати смисл, вона витрачає свої сили на інсце ня. Втрата смислу прямо пов'язана з під нування смислу. Перед нами добре відомий

ривною та відстрашувальною дією інфор велетенський процес симуляції. Непрямі ін мації, засобів інформації та засобів масо терв'ю, слова, телефони для слухачів, участь

вої інформації.

в усіх напрямках, словесний шантаж: "Це

Це найцікавіша гіпотеза, але вона супере стосується вас, подія — це ви тощо". Дедалі

чить усім загальноприйнятим значенням. Со частіше інформацію заполонює оцей різновид

ціалізацію скрізь вимірюють через сприйня примарного змісту, гомеопатичного транс тливість до повідомлень засобів масової ін плантата, сторожкого сну комунікації. Цир формації. Десоціалізованим чи потенційно

кулярна схема, в якій на сцені розігрують те, асоціальним є той, хто недостатньою мірою чого бажають у залі, антитеатр комунікації, сприйнятливий до засобів інформації. Інфор котрий, як відомо, завжди є лише повторним

мація скрізь, як вважають, сприяє прискоре використанням у негативі традиційної інсти ному обігу смислу і створює приріст смислу, туції, інтегрованою мікросхемою негативу.

аналогічний приросту в економічній сфері, Величезна енергія, виявлена для того, щоб зумовленому прискореним оборотом капіта утримати у витянутій руці цей симулякр, лу. Інформацію розглядають як чинник про щоб уникнути раптової десимуляції, яка по дукування комунікації, і, незважаючи навіть

ставила б нас перед очевидною реальністю

на величезні невиробничі витрати, існує зага докорінної втрати смислу.

льний консенсус щодо того, що ми маємо

справу все-таки із зростанням смислу, який

Марно запитувати себе, чи це втрата кому перерозподіляється по всіх тріщинах соціаль нікації веде до цієї ескалації в межах симуля-ного — точнісінько так само, як існує консе кра, чи це симулякр, котрий першим з'явля нсус щодо того, що матеріальне виробницт ється тут з метою відстрашування, з метою

во, незважаючи на збої та ірраціональні мо наперед перешкодити будь-якій можливості

менти, все-таки веде до зростання багатства

комунікації (прецесія моделі, що кладе край

та більшої соціальної доцільності. Ми всі

реальному). Марно запитувати себе, який з

співучасники цього міфу. Це альфа і омега

термінів перший, бо такого немає, це ж бо

нашої модерності, без чого надійність нашої

циркулярний процес — процес симуляції,

соціальної організації зазнала б краху. Однак

процес гіперреального. Гіперреальність ко справа в тому, що вона таки зазнає краху, мунікації і смислу. Реальніше за реальне — причому саме з цієї причини. Адже там, де, саме так знищують реальне.

120 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Імплозія смислу в засобах інформації 121

Ось так і комунікація, і соціальне функці Таким чином, засоби інформації — це ру онують у замкненому колі, як приваба — з

шії не соціалізації, а якраз навпаки, імплозії

якою пов'язана сила міфу. Вірування, віра в соціального в масах. 1 це лише макроскопі інформацію пов'язані з цим тавтологічним

чне розширення імплозії смислу на мікроско доказом, який система надає про саму себе, пічному рівні знака. Останню слід проаналі дублюючи в знаках невловну реальність.

зувати, виходячи з формули Маклюена me Однак можна припустити, що це вірування

dium is message (медіум — це повідомлення), таке саме двозначне, як і вірування, яке по можливі висновки з якої ще далеко не вичер в'язувалося з міфами в архаїчних суспільст пано

вах. У них вірили і не вірили. Ми не перейма їЇї смисл полягає в тому, що всі значення

ємося цим питанням. "Я це добре знаю, та

смислу поглинаються єдиною домінуючою

все ж". Щось схоже на зворотну симуляцію

формою медіуму. Один лише медіум є поді постає в масах, у кожному з нас, у відповідь

єю — хоч би які були змісти, чи то такими, на симуляцію смислу і комунікації, в якій нас що відповідають нормі, чи то підривними.

замикає ця система. У відповідь на тавтоло Серйозна проблема для будь-якої контрінфо-гію системи постає амбівалентність, у відпо рмацїї, радіопіратів, антимедіа тощо. Однак

відь на відстрашування — знеохочення чи

існує ще серйозніша проблема, що її сам Мак-досі загадкове вірування. Міф продовжує іс люен не виявив. Адже за межами цієї нейтра нувати, однак не варто гадати, що люди ві лізації всіх змістів можна було б сподіватися

рять у нього: саме в цьому криється пастка

на те, що медіум ще функціонуватиме у своїй

для критичної думки, яка може працювати, формі і що реальне можна буде трансформу-лише виходячи з припущення про наївніть та дурість мас.

ЕНТРОПІЯ. Наприклад: інформація або знання, які

2. За цим надмірним інсценуванням кому можна отримати про якусь систему чи подію, вже є

нікації засоби масової інформації, інформа формою нейтралізації та ентропії цієї системи (це ція посилено домагаються непереборної де-можна поширити на науку взагалі та на гуманітарні й структуризації соціального.

суспільні науки зокрема). Інформація, у якій відобра

Так інформація розчиняє смисл і розчиняє

жається чи через яку поширюється подія, вже є ви

кривленою формою цієї події. Не треба вагатися щодо соціальне в чомусь схожому на туманність, аналізу під цим кутом зору участі засобів масової ін призначену зовсім не для зростання нового, а

формації в подіях травня 68-го року. Розширення, яке навпаки, для тотальної ентропії1.

отримала студентська акція, уможливило загальний

страйк, але останній якраз і став чорною скринькою нейтралізації початкової вірулентності руху. Роздуван Ми говорили тут про інформацію лише в соціаль ня стало навіть смертельною пасткою, а не позитивним ному регістрі комунікації. Проте було б дуже цікаво розширенням. Слід з пересторогою ставитися до уні поширити цю гіпотезу на кібернетичну теорію інфор версалізації боротьби за допомогою інформації. Слід з мації. Тут також фундаментальна теза полягає в тому, що пересторогою ставитися до кампаній солідарності з вона є синонімом негентропії, спротиву ентропії, на усім на світі, солідарності, водночас електронної і са рощуванню смислу та організації. Однак було б дореч лонної. Будь-яка стратегія універсалізації відмінностей но сформулювати обернену гіпотезу: ІНФОРМАЦІЯ =

є ентропійною стратегією системи.

122 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Імплозія смислу в засобах інформації 123

вати під впливом медіуму як форми. Коли

би масової інформації), тобто інстанції, яка

буде скасовано всі змісти, залишиться, мо була б посередником між однією реальністю

жливо, ще споживна вартість, революційна і

та іншою, між одним станом реального та ін підривна, медіуму як такого. Отже, — і це

шим. Ні за змістом, ні за формою. Саме це з

те, до чого у своєму крайньому випадку веде

точністю й означає імплозія. Абсорбцію по формула Маклюена, — існує не лише імпло люсів, одного в одному, коротке замикання

зія повідомлення в медіумі, має місце, в цьо між полюсами будь-якої диференційної си му самому рухові, імплозія самого медіуму в

стеми смислу, знищення протилежних термі реальному, імплозія медіуму і реального в та нів і протиставлень, у тому числі протиста кій собі гіперреальній туманності, в якій не влення між медіумом і реальним, — отже, можливо виділити навіть означення та вла неможливість будь-якого опосередкованого

сну дію медіуму.

вираження одного іншим або посередництва

Не існує, з засобами інформації включно, між ними. Циркуляцію всіх виявів медіуму.

таких ознак сучасності, які не піддавалися б

Неможливість смислу, у значенні однобічно сумніву. Формула Маклюена: медіум — це

го вектора, що веде від одного полюса до ін повідомлення, яка є ключовою формулою ери

шого. Необхідно до кінця проаналізувати цю

симуляції (медіум є повідомленням — від критичну, але оригінальну ситуацію: вона

правник є адресатом — циркуляція полю єдина, що лишається нам. Марно мріяти про

сів — кінець паноптичного та перспективно революцію за змістом, марно мріяти про ре го простору — такими є альфа і омега нашої

волюцію за формою, тому що медіум і реаль сучасності), сама ця формула повинна бути

не становлять віднині єдину туманність, яку

предметом уважного розгляду в момент, ко неможливо розшифрувати в її істинності.

ли, після того як усі змісти і повідомлення

Це встановлення імплозії змісту, абсорбції

випаруються в медіумі, сам медіум зникне як

смислу, розсіяння самого медіуму, резорбції

такий. По суті, це ще завдяки повідомленню

будь-якої діалектики комунікації в тотальній

медіум набуває ознак достовірності, це воно

циркуляції моделі, імплозії соціального в ма надає медіуму його окремішнього, визначе сах може видатися катастрофічним і відчай ного статусу, статусу посередника комуніка душним. Однак воно виглядає таким лише з

ції. Без повідомлення медіум сам потрапляє у

точки зору ідеалізму, який повністю домінує

невизначеність, притаманну всім нашим ве над нашим баченням інформації. Ми всі жи ликим системам судження та оцінки. Лише

вимося нестямним ідеалізмом смислу та ко модель, ефективність якої має безпосередній мунікації, ідеалізмом комунікації через

характер, генерує водночас повідомлення, смисл, і з цього погляду на нас чигає саме медіум і "реальне".

катастрофа смислу.

Щоб не говорити даремно, ''медіум — це

Однак слід розуміти, що термін "катастро повідомлення", означає не лише кінець пові фа" має "катастрофічне" значення кінця та домлення, а й кінець медіуму. Вже не існує

знищення лише при лінійному баченні нако медіумів у буквальному значенні цього слова

пичення, виробничої доцільності, яке нам на (я маю на увазі насамперед електронні засо-в'язує система. Сам термін в етимологічному 124 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Імплозія смислу в засобах інформаці 125

ї

плані означає лише криву, виток у напрямку

Чи мас-медіа перебувають на боці влади у

до нижньої точки циклу, який веде до того, маніпулюванні масами, чи вони на боці мас у що можна назвати "горизонтом події", до го ліквідації смислу, в насильстві, яке чиниться

ризонту смислу, за межі якого неможливо

щодо смислу, та в зачаруванні? Чи це медіум

вийти: за ним не відбувається нічого такого, вводить маси у стан зачарування, чи це маси що мало б для нас смисл, — та досить вийти з викривляють медіум у видовищному? Мога цього ультиматуму смислу, щоб сама катаст дишо — Штамгайм: засоби інформації ста рофа вже не видавалася останнім і всезапере-ють носієм морального осуду тероризму та чним терміном сплати, так, як вона функці використання страху в політичних цілях, але

онує в нашому сучасному уявному.

одночасно, із щонайбільшою двозначністю, За межами смислу постає зачарування, що вони поширюють грубе зачарування терори стичною дією, вони самі терористи, тією мі є результатом нейтралізації та імплозії сми рою, якою вони самі піддаються зачаруван слу. За межами горизонту соціального поста ню (вічна моральна дилема, як у Умберто

ють маси — результат нейтралізації та імпло Еко: як зробити так, щоб не говорити про те зії соціального.

роризм, як віднайти правильне використання

Головне сьогодні — оцінити цей подвій засобів інформації — коли такого не існує).

ний виклик — виклик смислу, кинутий маса Засоби інформації несуть у собі смисл і ви ми та їхнім мовчанням (котре зовсім не є па кривлення смислу, вони маніпулюють у всіх

сивним опором) — виклик смислу, що похо відношеннях одночасно, ніхто не здатен кон дить від засобів інформації та їхнього зачару тролювати цей процес, вони переносять си вання. Усі спроби, маргінальні та альтернати муляцію, яка є внутрішньою щодо системи, і

вні, воскресити якусь частку смислу, вигля симуляцію, яка руйнує систему, за логікою, дають порівняно з цим як другорядні.

абсолютно Мьобіусовою та циркулярною, —

Цілком очевидно, що в цьому заплутаному

і це саме так. Цьому не існує ні альтернати об'єднанні мас і засобів інформації криється

ви, ні логічного розв'язку. Лише логічне за якийсь парадокс: чи це засоби інформації ней гострення та катастрофічний розв'язок.

тралізують смисл та продукують "безформ З однією поправкою. Ми перебуваємо віч-

ну" (або інформовану) масу, чи це маса пере на-віч із цією системою в роздвоєному та не можно опирається засобам інформації, відхи розв'язному становищі "подвійного зв'я ляючи або поглинаючи без відповіді всі по зку" — точно так, як діти віч-на-віч із вимо відомлення, що їх ті продукують? Раніше, в

гами дорослого світу. Від них вимагають од "Реквіємі засобам інформації"", я проаналізу ночасно ставати самостійними, відповідаль вав (і засудив) засоби інформації як інститу ними, вільними та свідомими суб'єктами і

цію ірреверсивної моделі комунікації без

бути покірними, інертними, слухняними, під відповіді. А сьогодні? Цю відсутність відпо корятися авторитетові. Дитина опирається по

віді можна зрозуміти вже зосім не як страте всіх напрямках і на суперечливу вимогу та гію влади, а як контрстратегію самих мас, кож відповідає подвійною стратегією. Вимозі спрямовану проти влади. Тоді ж як?

бути предметом вона протиставляє всі мо-

126 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ 1 СИМУЛЯЦІЯ

Імплозія смислу в засобах інформації

127

жливі варіанти непокори, бунту, емансипації, ми — це максималізація слова, максимальне одне слово, справжнісінькі претензії суб'єк продукування смислу. Тож стратегічний опір

та. Вимозі бути суб'єктом вона так само впе полягає у відмові від смислу й у відмові від

рто та ефективно протиставляє опір, прита слова — або в гіперконформістській симуля манний предметові, тобто зовсім протилеж ції самих механізмів системи, яка є формою

не: інфантилізм, гіперконформізм, повну за відмови і неприйняття. Це той стратегічний

лежність, пасивність, ідіотизм. Жодна з двох

опір, який демонструють маси: він рівнозна стратегій не має більшої об'єктивної цінно чний тому, щоб повернути до системи її вла сті, ніж інша. Опір суб'єкта сьогодні однобо сну логіку через її подвоєння, повернути, як

ко цінується вище і розглядається як позити дзеркало, смисл, не поглинувши його. Ця

вний — так само, як у політичній сфері лише

стратегія (якщо ще можна говорити про стра поведінка, спрямована на звільнення, еман тегію) бере сьогодні гору, адже вона випли сипацію, самовираження, становлення в яко ває саме з цієї фази системи.

сті політичного суб'єкта, вважається гідною

Помилитися з вибором стратегії — це се та підривною. Це означає ігнорування впли рйозно. Всі ті рухи, що роблять ставку лише

ву, такого самого і, безумовно, набагато зна на визволення, емансипацію, відродження

чнішого, всієї поведінки предмета, відмови

суб'єкта історії, групи, слова про усвідомлен від позиції суб'єкта та усвідомлення — саме

ня чи навіть про "неусвідомлення" з боку су такою є поведінка маси, — яку ми пускаємо

б'єктів і мас, не бачать, що вони йдуть в од в непам'ять під зневажливим терміном відчу ному напрямку з системою, імперативом якої

ження та пасивності. Поведінка, спрямована

сьогодні є якраз надвиробництво та повер на визволення, відповідає одному з аспектів

нення до життя смислу і слова.

системи, постійному ультиматуму, який ви сувається нам з тим, щоб ми перетворювали ся на чистий предмет, але вона аж ніяк не

відповідає іншій вимозі, яка полягає в тому, щоб ми ставали суб'єктами, щоб ми звільня лися, щоб ми самовиражалися за будь-яку ці ну, щоб ми голосували, виробляли, приймали

рішення, говорили, брали участь, грали в

гру,— в шантажі та ультиматумі, так само се рйозному, як перший, ще серйознішому, без

сумніву, у наш час. Стратегічний опір систе мі, що використовує як аргумент пригно блення та репресії, полягає у вимозі звільнен ня суб'єкта. Однак це є відображенням ра дше попередньої фази системи, і навіть якщо

ми ще стикаємося з нею, вона вже не страте гічне поле бою: сучасний аргумент систе-

АБСОЛЮТНА РЕКЛАМА,

НУЛЬОВА РЕКЛАМА

Те, що ми переживаємо, — це абсорбція всіх

можливих способів вираження у тому спосо бі вираження, яким є реклама. Всі оригіналь ні форми культури, всі детерміновані різно види мовлення поглинаються в ньому, тому

що він позбавлений глибини, миттєвий та

миттєво забувається. Тріумф поверхневої фо рми, найменшого спільного знаменника всіх

значень, нульового ступеня смислу, тріумф

ентропії над усіма можливими тропами. Най нижча форма енергії знака. Ця форма, непо дільна, миттєва, без минулого, без майбу тнього, без шансу на перетворення, тому що

перебуває на останньому місці, має владу над

усіма іншими. Всі сучасні форми діяльності

тяжіють до реклами, і більшість з них виче рпуються в ній. Не обов'язково саме до номі нальної реклами, реклами, що виробляється

як така, — але до рекламної форми, форми

спрощеного операційного способу, трохи

спокусливого, трохи консенсуального (у ньо му змішані всі якості, але якось пом'якшено, мляво). Більш узагальнено, рекламна фор м а — це та форма, в якій всі окремі змісти

анулюються в той самий момент, коли вони

отримують змогу транскрибуватися один в

одному, тоді як особливістю "важких" висло влювань, складених форм смислу (або сти лю) є те, що вони не можуть виражатися

один через одного, або ж не більше, ніж пра вила гри.

9 — 4-2630

130 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Дбсолютна реклама, нульова реклама 131

Цей довгий шлях до передаваності, а від рку. З рангу історичного вибору, яким воно

так до повної сполучуваності, котра являє со було, соціальне саме опустилося до рангу

бою сполучуваність поверхневої прозорості

"колективного підприємства", що забезпечує всіх речей на світі, їх абсолютної реклами свою всебічну рекламу. Подивіться, який

(щодо якої професійна реклама є лише ще

приріст соціального намагається створити

однією епізодичною формою), можна про кожна реклама: werben werben (реклама, ре стежити через перипетії пропаганди.

клама) — настійний заклик соціального при Реклама і пропаганда набувають свого по сутній повсюди на стінах, у теплих і позба вного розмаху, починаючи з часів Жовтневої

влених життя голосах жінок-дикторів, у ни революції та світової кризи 1929 року. Оби зьких і високих звуках фонограми та в чи дві є масовими мовами, породженими масо сленних відтінках відеоплівки, яка всюди

вим виробництвом чи то ідей, чи то товарів, прокручується перед нашими очима. Всюди-тож їхні регістри, спочатку відокремлені, тя сутня соціальність, абсолютна соціальність, жіють до поступового зближення. Пропа реалізована нарешті в абсолютній рекла ганда перетворилася на маркетинг та мерчан-мі — тобто так само повністю розчинена, со дайзинґ стрижневих ідей, політичних діячів

та партій з їхніми "марками-репутаціями".

ціальність як ілюзія, що лишилася на всіх

Вона наближається до реклами як моделі, що

стінах у спрощеній формі вимоги соціально є носієм єдиної, великої і справжньої, стриж го, на яку негайно відгукується рекламне ехо.

невої ідеї цього суспільства конкуренції: то Соціальне як сценарій, розгубленими гляда вар і марка. Це зближення визначає природу

чами якого виступаємо ми.

суспільства (нашого суспільства), в якому

Таким чином, рекламна форма нав'язала

більше не існує різниці між економічним і

себе і розвинулася за рахунок усіх інших рі політичним, адже в ньому від краю до краю

зновидів мови, як риторика, що ставала деда панує одна й та сама мова, відтак суспільст лі нейтральнішою, рівнішою, безчуттєвішою, ва, в якому політична економія, у буквально наче "асинтаксична туманність", як сказав би му значенні, зреалізувалася нарешті повною

Ів Стурдзе, котра огортає нас з усіх боків (і

мірою. Тобто розчинилася як специфічна ін знищує заодно таку дискусійну проблему "ві станція (як історична форма суспільного про рування" та ефективності: вона не пропонує

тиріччя), знайшла свій розв'язок, абсорбува залучення нових означуваних, вона пропонує

лася в мові без протиріч, як марення, адже

спрощену еквівалентність усіх знаків, що бу зазнала лише поверхневого напруження.

ли раніше відмінними, і відстрашує їх за до Наступний період розпочинається тоді, ко помогою цієї самої еквівалентності). Цим ви ли сама мова соціального, після того як це

значаються межі її сьогоднішньої влади та

зробила мова політичного, починає збігатися

умови її зникнення, адже реклама вже не є

з цим чарівливим і настійним спокушанням

сьогодні окремою ціллю, вона є водночас

млявої мови, коли соціальне починає рекла "вступом до звичаїв" і відразу ж виходом з мувати себе, починає добуватися широкого

тієї соціально-моральної драматургії, якою

визнання, намагаючись нав'язати свою ма-вона була ще двадцять років тому.

9*

132 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Абсолютна реклама, нульова реклама 133

Справа не в тому, що люди більше не ві жна форма: це вже щось схоже на введений у

рять їй чи почали сприймати її як рутину.

тіло протез, але він ще на всі лади повторює

Справа в тому, що якщо досі вона чарувала

рекламні повідомлення. Тож це гібрид, але й

цією силою спрощення всіх різновидів мови, прообраз психотропних та інформаційних цю силу в неї сьогодні відібрано іншим ти систем автоматичного керування індивідами, пом мови, ще більш спрощеним, а відтак поряд з яким "психологічна обробка" рекла більш операційним: мовами електронно-об мою виглядає як вишукана пригода.

числювальних машин. Модель, побудована

Найцікавішим на сьогодні аспектом рекла на використанні епізоду, фонограми та відео-ми є її зникнення, розмивання її як специфі плівки, та модель, яку пропонує нам реклама

чної форми або просто як медіуму. Вона вже

разом з іншими великими медіумами, модель

не є (та чи була коли-небудь?) засобом кому комбінаторного вирівнювання всіх пропоно нікації або інформації. Або ж її охопив цей

ваних рекламою дискурсів, цей ще досі рито специфічний для надрозвинених систем шал

ричний континуум звуків, знаків, сигналів, щомиті добиватися визнання, а відтак пароді лозунгів, з якого вона вибудовує тотальне до ювати самих себе. Якщо в якийсь момент то вкілля, набагато випереджено, саме в плані

вар був своєю власною рекламою (іншої не

симулятивної функції, магнітною плівкою, було), то сьогодні реклама стала своїм вла електронним континуумом, що вимальову сним товаром. Вона змішується сама з собою

ється на горизонті цього кінця століття. Мі-

(і еротизм, який вона собі обрала за форму, є

кропроцес, цифрове вираження, кібернетичні

тільки показником аутоеротизму системи, мови йдуть набагато далі в тому самому на котра займається лише тим, що звертається

прямку до абсолютного спрощення процесів, до себе самої,— звідки й абсурдність бачити ніж це робила реклама на своєму скромному

в ньому "відчуження" жіночого тіла).

рівні, ще уявному та видовищному. І саме то Як медіум, що став своїм власним повідо му, що ці системи йдуть далі, вони притягу мленням (внаслідок чого відтепер існує по ють сьогодні те зачарування, яке колись ви пит на рекламу для неї самої, а відтак питан падало на долю реклами. Саме інформація, в

ня про те, чи "вірити" їй, чи ні, вже навіть не тому значенні, в якому цей термін вживаєть постає), реклама повністю узгоджується із

ся в інформатиці, покладе край, власне, вже

соціальним, історична вимога якого виявила кладе край пануванню реклами. Ось що наво ся абсорбованою простим попитом на соці дить жах, ось що захоплює. Рекламна "жага"

альне — попитом на функціонування соці перемістилася в бік комп'ютерів та інформа ального як окремого підриємства, як компле ційної мініатюризації щоденного життя.

ксу послуг, як способу життя чи виживання

Випереджувальною ілюстрацією цієї

(необхідно рятувати соціальне так само, як

трансформації була папула К. Ф. Діка, цей

необхідно берегти природу: соціальне є на керований рекламний імплантат, такий собі

шою нішею),— тоді як раніше воно в самому

випускний клапан, електронний паразит,

своєму проекті було чимось схожим на рево який чіпляється до тіла і якого дуже важко

люцію. Усе це втрачено: соціальне втратило

позбутися. Але папула — це ще тільки промі саму цю ілюзорну силу, опустившись у ре-

134 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Абсолютна реклама, нульова реклама 135

гістр пропозиції та попиту, так само як праця

мореґульований, інформатизований, ізольо перейшла з категорії сили, антагоністичної

ваний у своєму автоматичному керуванні.

капіталу, до простої категорії зайнятості, Реклама є її прообразом: першим начерком тобто стала товаром (у певних випадках рід неперервної низки знаків, подібної до теле кісним) чи послугою, такою, як інші. Тож

тайпної стрічки,— кожен ізольований у своїй

можна буде організувати рекламу праці, ра інертності. Провісницька форма насиченого

дості від знайденої праці, так само як можна

світу. Байдужого, але насиченого. Безчут буде організувати рекламу соціального. Саме

тєвого, але готового тріснути. Саме ось у та тут присутня сьогодні справжня реклама: у

кому світі набирає сили те, що Вірильйо на конструюванні соціального, в надмірній за зиває естетикою зникнення. Хай почнуть

хопленості соціальним у всіх його формах, в

з'являтися фрактальні, розчленовані предме наполегливому, впертому заклику до соці ти, фрактальні форми, зони зсуву, зумовлені

ального, потреба в якому різко дає про себе пересиченням, а отже, процесом масового

знати.

відкидання, абреакції чи заціпеніння суспіль Фольклорні танці в метро, незчисленні ка ства, прозорого лише для самого себе. Поді мпанії з підвищення рівня безпеки, лозунг

бно до знаків у рекламі, ми ділимося, стаємо

"Завтра я працюватиму" у супроводі посмі прозорими чи незчисленними, напівпрозори шки, яка раніше призначалася для дозвіл ми чи такими, як ризома, аби лише уникнути

ля, — і реклама виборів комісій з трудових

точки інерції, — виходимо на орбіту, розга спорів: "Я нікому не дам обирати за ме лужуємося, перетворюємося на супутники, н е " , — гротескний лозунг, такий виразно фа на архівний фонд — лінії перехрещуються: льшивий, на підтримку сміховинної свободи, існує стрічка із записом фонограми, стрічка свободи реалізовувати соціальне в самому

із записом зображення, так само як у житті

його запереченні. Це не випадково, що рекла існує стрічка із записом роботи, стрічка із за ма, після того як вона довгий час була носієм

писом дозвілля, стрічка із записом транспо прихованого ультиматуму економічного ти рту тощо, і все це в оточенні стрічки із запи пу, проголошуючи та повторюючи, по суті, сом реклами. Всюди існує три чи чотири лі без втоми: "Я купую, я споживаю, я насоло нії, і ви на перехресті. Поверхневе насичення

джуюсь",— повторює сьогодні в усіх можли і зачарування.

вих формах: "Я голосую, я беру участь, я

Адже є ще зачарування. Варто лише поба присутній, я виявляю зацікавленість", — дзер чити Лас-Веґас, місто абсолютної реклами

кало парадоксального поглуму, дзеркало ін (місто п'ятдесятих років, місто шалених ро диферентності будь-якого публічного значення.

ків для реклами, яке ще зберегло їхній шарм, Зворотна паніка: відомо, що соціальне мо сьогодні дещо в стилі ретро, адже рекламу

же розчинитися в панічній реакції, ланцюго потай приречено на те, що на зміну їй прийде

вій реакції, яка не піддається контролю. Але

програмна логіка, яка надасть містам зовсім

воно може розчинитися також у зворотній

іншого вигляду). Коли бачиш, як весь Лас-реакції, ланцюговій реакції інертності, коли Веґас здіймається з пустелі в рекламному

кожен мікросвіт досягає стану насичення, са-промінні наприкінці дня і повертається до 136 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Абсолютна реклама, нульова реклама 137

пустелі на світанку, то бачиш, що рекла зовсім не заглиблюючись у цю карикатурну

м а — це не те, що оживлює чи прикрашає

надмірність усіх функцій мови, в цей вихід

стіни, це те, що стирає стіни, стирає вулиці, на величезне поле, на якому висміюються фасади і решту архітектури, стирає будь-яку

знаки, "пущені в розхід", як кажуть, під час основу і будь-яку глибину, і саме це нищен їх висміювання, заради їх висміювання та ко ня, це усунення всього, що є на поверхні

лективного споглядання їхньої гри, позбавле (байдуже, які знаки циркулюють на ній), за ної цілі, — так само як порнографія є гіпер-нурює нас у цю вражаючу, гіперреальну ей трофованою ілюзією сексу, пущеного в роз форію, яку ми не поміняли б ні на що інше і

хід під час його висміювання, заради його

яка являє собою порожню і безповоротну фо висміювання, колективним спогляданням су рму спокуси.

єтності сексу в його бароковому допущенні

(саме бароко винайшло це тріумфальне ви сміювання за допомогою імітації, фіксуючи

І тоді мова піддається своїй копії і

вкладає все найкраще та все най крах релігійного в оргазмі статуй).

гірше у привид раціональності, фор На який час припадає "золотий вік" рекла мулою якого є: "Всі мають вірити

много проекту? На час екзальтації предмета

цьому". Ось те повідомлення, яке

за допомогою відеоряду, екзальтації процесу

справляє на нас терапевтичний

вплив.

придбання та споживання за допомогою над мірних рекламних витрат? Хоч би яким був

Ж.-Л. Бут. Руйнівник напруження

ступінь підпорядкованості реклами капіталу

(але цей бік питання — питання соціальних

Отже, реклама, подібно до інформації,

та економічних наслідків впливу рекла руйнує напруження, прискорює інертність.

м и — завжди залишався без розв'язку і є, по

Подивіться, як усі хитромудрощі сенсу та

суті, нерозв'язним), вона завжди була біль нонсенсу повторюються в ній із втомою та

відразою, як усі процедури, усі засоби мови

ше, ніж підпорядкованою функцією, вона бу комунікації (функція спілкування: ви чуєте

ла дзеркалом, простягнутим світові політич мене? Ви дивитеся на мене? Я ж бо говори ної економіки та товару, вона була якийсь

тиму! — референційна функція, ба навіть по час його славетним уявним, уявним світу, етична алюзія, іронія, гра слів, несвідоме), як роздертого на частини, але в стані експансії.

усе це виставляється напоказ точнісінько так, Та світ товару більше таким не є: це світ на як секс у порнографії, тобто так, що ніхто не

сичення та інволюції. Він одним разом втра вірить цьому, з тією самою втомленою не тив своє тріумфальне уявне, і від стадії дзер пристойністю. Ось чому відтепер марно роз кала перейшов, так би мовити, до оплакуван глядати рекламу як мову, адже в ній має міс ня покійника.

це зовсім інше: дублювання мови (так само як

Сцени для товару більше не існує: від неї

і образів), якому не відповідають ані лінгві лишилася тільки непристойна і порожня фо стика, ані семіотика, тому що вони мають

рма. І реклама якраз і є ілюстрацією цієї фо справу з дійсним функціонуванням смислу, рми, насиченої і порожньої.

138 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Абсолютна реклама, нульова реклама 139

Ось чому в неї більше немає території. її

тут немає навіть якоїсь кумедної ошуки, помітні для ока форми перестали бути значу один лише претензійний траур панує на сце щими. Так, наприклад, Форум критих ри ні. (Єдина чудернацька ідея комплексу стосу нків* у Парижі — це гігантський рекламний

ється якраз людської істоти та її тіні, які ніби

комплекс і операція з рекламності. Тут не ре рухаються вертикальною плитою з бетону: кламують жодну людину, жодну фірму, і за гігантське полотно гарного сірого кольору на

статусом це ані справжній торговельний

відкритому повітрі, що слугує обрамленням

центр, ані архітектурний ансамбль, не біль для оптичної ілюзії, ця стіна виглядає живою

шою мірою, не:: Бобур, є, за своєю суттю, проти власної волі, контрастуючи з сімейним центром культури: ці дивні предмети, ці су-склепом високої моди та готового одягу, яким є Форум. Ця тінь виглядає красивою, первигадки демонструють лише те, що наша тому що вона є контрастною алюзією на під соціальна монументалістика перетворилася на

земний світ, який втратив свою тінь.)

рекламну. І саме такі речі, як Форум, найкра Усе, чого можна було б побажати, щойно

ще ілюструють те, на що перетворилася ре публіка отримала доступ до цього священно клама, на що перетворилася публічна сфера.

го простору, та боячись, аби забруднення, як

Товар ховається, як інформація в архівах, у гротах Ласко, не зіпсувало його безповоро як архіви в бункерах, як ракети з ядерними

тно (подумаймо про людську масу, яка рине

зарядами в своїх пускових шахтах.

від регіональних електропоїздів), так це те, Кінець щасливому товару, розгорнутому на щоб відразу заборонити переміщення по ньо своїй бойовій позиції, відтепер він ховається

му та вкрити його непроникним саваном, аби

від сонячного світла і відразу стає схожим на

зберегти недоторканим це свідчення про ци людину, що згубила свою тінь. І Форум кри вілізацію, яка досягла, пройшовши стадію

тих ринків стає досить схожим на поховаль апогею, стадії підземної гробниці (гіпогею) ну контору — похмура розкіш захованого то товару. Ми маємо тут справу з фрескою, яка

вару, крізь який проникає чорне сонце. Сар відтворює довгу дорогу, пройдену від люди кофаг товару.

ни, знайденої в Тотавелі, минаючи Маркса та

Тут усе віддає склепом, усе в мармурі —

Айнштайна, аби дістатися до Доротеї Біс...

білому, чорному, світло-рожевому. Бункер-Чому б не зберегти цю фреску із зображен футляр, виконаний у цьому багатому, снобі ням розкладу? Пізніше спелеологи виявлять

стсько-матовому чорному кольорі. Повна

її, разом із культурою, яка вирішила похова відсутність флюїдів, немає навіть такої заба ти себе, аби остаточно позбутися своєї тіні, вки з рідиною, як водна завіса в Парлі-2, що поховати свої спокуси і свої хитрощі, так, ні принаймні створювала оптичну ілюзію, —

би вона вже призначала їх для іншого світу.

* Форум критих ринків {Forum des Haltes) — бага торівневий торговельний центр, розташований під зем лею в центральній частині Парижа. Вміщує десятки ма газинів відомих фірм, чиї товари розраховані переваж но на масового покупця з середніми статками. (Прим,

перекл.)

ІСТОРІЯ КЛОНІВ

З усіх протезів, якими позначена історія тіла, копія, без сумніву, найдавніша. Але копія як раз і не протез: це уявна фігура, така як ду ша, тінь, зображення в дзеркалі, яка невідсту пно йде слідом за суб'єктом як його друге

" я " , яка робить так, що він одночасно є са мим собою і анітрохи не подібним до себе, яка

невідступно йде за ним, як невловна смерть, що її постійно заклинають. Однак не завжди: коли копія матеріалізується, коли вона стає видимою, вона означає неминучу смерть.

Власне кажучи, сила та уявне багатство

копії, що в них задіяно незвичайність і вод ночас близькість суб'єкта щодо себе самого

(ИеітІіск/ипЬеітІісЬ, потаємне/тривожне), ба зуються на її нематеріальності, на тому фа кті, що вона є і лишається фантазмом. Кожен

може мріяти, і мав мріяти все своє життя про

подвоєння чи розмноження один до одного

своєї істоти, однак таке може бути лише мрі єю і руйнується при намаганні таки втілити

мрію в реальність. Те саме відбувається з

(примітивною) сценою спокуси: вона розгор тається лише для того, щоб бути предметом

фантазій, спогадів, щоб ніколи не бути реаль ною. Для нашої епохи було властивим ба жання прогнати цей фантазм, так само як ін ші, за допомогою заклинання, тобто бажання

реалізувати його, матеріалізувати його у пло ті і, рухаючись в абсолютно протилежному

напрямку, змінити функціонування копії за

142 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦщ Історія клонів

143

допомогою витонченого обміну смерті з Ін альність і прагне знищити її, оскільки сексу шим " Я " на вічність Того Самого.

альність є носієм життя, тобто критичною та

Клони. Клонування. Живцювання людей

смертною формою відтворення?), — і який

до безконечності, коли кожна клітина індиві водночас ніби штовхає їх у метафізичному

дуального організму може стати матрицею

плані до заперечення будь-якої відмінності, для тотожного індивіда. У Сполучених Шта будь-якої зміни Того Самого, щоб бути спря тах кілька місяців тому ніби народилася ди мованим лише на увічнення тотожності, яс тина у такий самий спосіб, як герань. Жи ності самого генетичного запису, такого, що

вцюванням. Перша дитина-клон (створення

вже навіть не покликаний забезпечувати пе індивіда за допомогою вегетативного роз рипетії породження?

множення). Перша людина, що народилася з

Облишмо імпульс смерті. Чи мова йде про

однієї клітини одного індивіда, свого "бать фантазм породження себе самого? Ні, адже

ка", єдиного виробника, щодо якого вона має

цей фантазм завжди передбачає фігури мате стати точним відбитком, абсолютним двійни рі та батька, фігури батьків, позначені

ком, копією1.

сексуальністю, і суб'єкт може мріяти стерти

Мрія про вічну повну подобу, яка підміни їх, зайнявши їхнє місце, але аж ніяк не запе ла статеве розмноження, пов'язане із смертю.

речити символічну структуру народження: Клітинна мрія розмноження поділом, найчи стати своєю власною дитиною — це ще бути

стіша форма батьківства, адже вона дає змо чиєюсь дитиною. Тоді як клонування доко гу нарешті обійтися без іншого і рухатися від

рінно скасовує Матір, але заодно й Батька, тотожного до тотожного (необхідно ще про переплетення їхніх генів, змішання їхніх від йти через матку жінки і через очищену яйце мінностей, та особливо той дуалістичний акт, клітину, але цей матеріальний засіб ефеме яким є породження. Кпонатор не породжує: рний і, хай там як, анонімний: його міг би за він пускає бруньки від кожного свого сегме мінити й жіночий протез). Одноклітинна уто нта. Можна розмірковувати щодо багатства

пія, яка за допомогою генетики відкриває

цих вегетативних розгалужень, які дійсно

складним істотам доступ до долі, призначе розв'язують проблему едипової сексуально ної для найпростіших.

сті на користь "нелюдського" сексу, сексу

Чи це не імпульс смерті, який ніби што шляхом поширення в просторі та негайного

вхає статеві істоти повернутися до форми

поділу, — хай там як, а більше не йдеться

розмноження, попередньої щодо статевої

про фантазм породження себе самого. Батько

(втім, чи не ця форма розмноження поділом, і Матір зникли, та не на користь алеаторної не ця репродукція і проліферація через про свободи суб'єкта — на користь матриці під

сте поширення в просторі є для нас, у самій

назвою код. Немає ані матері, ані батька, ли глибині нашого уявного, смертю та імпуль ше матриця. І саме вона, матриця генетично сом смерті — тим, що заперечує нашу сексу-го коду, віднині "породжує" безконечне по томство, використовуючи операційний спо сіб, очищений від будь-якої алеаторної се Див.: D. Rorvik, A son image: la copie d'un homme, ксуальності.

Paris. Grasset, 1978.

144 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ 1 СИМУЛЯЦ]

Історія клонів

145

Немає також і суб'єкта, тому що тотожне

земляний черв'як: кожен сегмент черв'яка

подвоєння кладе край його розділенню. Ста розмножується безпосередньо, так само, як

дія дзеркала скасовується при клонуванні, чи

цілий черв'як, абсолютно так само, як кожна

радше, присутня в ньому як якась жахлива

клітина американського президента — гене пародія. У клонуванні не лишається також

рального директора — може дати нового

нічого, і з тієї самої причини, від одвічної на-президента — генерального директора. Абсо рцисичної мрії про проекцію суб'єкта в сво лютно так само, як кожен фрагмент гологра єму ідеальному alter ego, тому що ця проек ми може знову стати матрицею для повної

ція ще передбачає існування відображення: голограми: інформація лишається цілою, мож такого, як у дзеркалі, в якому суб'єкт відчу ливо, з меншою роздільною здатністю, в кож жується, щоб знову знайти себе, або іншого, ному з розкиданих фрагментів голограми.

спокусливого та смертельного, в якому су Саме таким чином кладеться край тоталь б'єкт бачить себе і знаходить свою смерть.

ності. Якщо інформація перебуває в кожній

Нічого такого немає у клонуванні. Ані медіу його частині, ціле втрачає свій сенс. Це та му, ані зображення — вони присутні в ньому

кож і кінець для тіла, цієї окремішності, що

не більше, ніж якийсь індустріальний пред називають тілом, таїна якого полягає якраз у

мет є дзеркалом іншого, тотожного предмета, тому, що його не можна розрізати на дода що йде після нього в серії. Одне ніколи не є

ткові клітини, що воно є неподільною конфі міражем, ідеальним чи смертним, іншого, во гурацією, свідченням чого є його сексуаль ни можуть лише додаватися один до одного, і

ність (парадокс: клонування до безконечно якщо вони можуть лише додаватися один до

сті фабрикуватиме істоти, наділені статтю, одного, так це тому, що їх не було народжено адже вони будуть подібними до своєї моделі, статевим шляхом і вони не знають смерті.

тоді як секс стає саме у зв'язку з цим непо Мова не йде навіть про подібність близню трібною функцією, — однак секс якраз і не є

ків, адже у Близнюків, астрологічних чи при функцією, він те, що робить з тіла тіло, те, родних, існує специфічна властивість і осо що перевищує всі частини, всі різноманітні

бливе, священне зачарування Двома, тим, що

функції цього тіла). Секс (або смерть: у цьо відразу є двома і ніколи одним. Тоді як кло-му значенні це одне й те саме) — це те, що нування освячує повторення того самого: 1 +

перевищує будь-яку інформацію про тіло, 1 + 1 + 1 і так далі.

яку тільки можна зібрати. Тож де саме зібра Не дитина, не близнюк, не нарцисичний

но всю цю інформацію? У генетичній формулі.

відбиток, клон — це матеріалізація копії ге Ось чому остання конче має прокласти собі

нетичним шляхом, тобто скасування будь-

шлях до автономної репродукції, не залежної

якої відмінності, будь-якого уявного. Матері від сексуальності та смерті.

алізація, яку помилково мають за економію

Уже сама біо-фізіо-анатомічна наука, вна сексуальності. Маячний апофеоз виробничої

слідок свого розтину на органи та функції, технології.

започатковує процес аналітичного розкладу

Сегмент не потребує уявного опосередку тіла, і мікромолекулярна генетика — це лише

вання для своєї репродукції, не більше, ніж

його логічне продовження, але на набагато

10 — 4-2630

146 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Історія клонів

147

вищому рівні абстракції та симуляції, яде продукції, а за допомогою простого продов рному рівні клітини, яка відповідає за керу ження, тотожні істоти, котрі будуть підпо вання, безпосереднє керування генетичним

рядковуватися тим самим командам.

кодом, і навколо якої організовується вся ця

"Мій генетичний набуток було зафіксова фантасмагорія.

но раз і назавжди в той момент, коли певний

З функціонально-механістичної точки зору, сперматозоїд зустрівся з певною яйцекліти кожен орган ще є лише частковим і відмін ною. Цей набуток містить у собі рецепт

ним протезом: це вже симуляція, але "тради усіх біохімічних процесів, завдяки яким мене

ційна". З точки зору кібернетично-інформа було створено і які забезпечують моє функ ційної — це найменший недиференційований

ціонування. Копію цього рецепта записано в

елемент, і кожна клітина тіла стає його "ем кожній з десятків мільярдів клітин, які скла бріональним" протезом. Саме генетична фо дають мене сьогодні. Кожна з них знає, як

рмула, записана в кожній клітині, стає спра зробити мене; перш ніж бути клітиною моєї

вжнім сучасним протезом будь-якого тіла.

печінки чи моєї крові, вона є клітиною мене

Якщо протез є зазвичай штучним витвором, самого. Тож теоретично можливо створи що заміняє відсутній орган, або інструмента ти індивіда, тотожного мені, на основі од льним продовженням тіла, то молекула ДНК, нієї з них". (Професор А. Жакар).

що містить у собі всю інформацію про якесь

Отже, клонування є останньою стадією мо тіло, є протезом у повному значенні слова, делювання тіла, стадією, на якій індивід, зве протезом, який дасть змогу до безконечності

дений до своєї абстрактно-генетичної форму продовжити це тіло за допомогою його

ли, приречений на серійний поділ. Тут слід

самого, — при цьому воно саме буде лише

було б повторити те, що Волтер Бенджамін

нескінченною серією своїх протезів.

говорив про мистецький твір ери його техні Кібернетичний протез безконечно тонший

чної відтворюваності. Те, що втрачає серійно

та ще більш штучний, ніж будь-який механі повторюваний твір, так це свою ауру, цю

чний протез. Адже генетичний код не є "при особливу якість, зумовлену конкретним мі родним": оскільки будь-яка абстрактна ча сцем і конкретним моментом, свою естетич стина цілого, що досягла самостійності, стає

ну форму (він уже втратив раніше у своїй ес штучним протезом, який змінює це ціле, за тетичній якості свою ритуальну форму), на ймаючи його місце (pro-thesis, для розміщен буваючи, за Бенджаміном, у своєму немину ня: таке етимологічне значення цього слова), чому призначенні до репродукції політичної можна стверджувати, що генетичний код, у

форми. Що втрачено, так це оригінал, що йо якому ціле істоти претендує на ущільнення, го здатна відтворити як "автентичний" одна тому що в ньому має, як вважають, міститися

лише історія, яка сама відчуває ностальгію та

вся "інформація" щодо цієї істоти (і в цьому потяг до ретроспекції. Найбільш просуну неймовірне насильство генетичної симуля тою, найбільш сучасною формою цього роз ції), є штучним витвором, операційним про гортання, описаною в сучасному кіно, фото-тезом, абстрактною матрицею, з якої змо мистецтві, засобах масової інформації, є фор жуть розвиватися, вже навіть не шляхом ре ма, в якої вже навіть немає оригіналу, тому

148 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ 1 СИМУЛЯЦІЯ

Історія клонів

149

що речі відразу будуються з огляду на їх без Дле коли досягається точка неповернення

межну репродукцію.

(dead-line) в симуляції, тобто тоді, коли про Саме це трапляється з нами не лише на рі тез заглиблюється, інтеріоризується, прони вні повідомлень, а й на рівні індивідів, у мо кає в анонімне мікромолекулярне осердя ті мент, коли здійснюється клонування. На ла, коли він нав'язує себе тілу вже навіть як

справді саме це трапляється з тілом, коли во "оригінальну" модель, спалюючи всі подаль но будується лише як повідомлення, як база

ші символічні схеми, і при цьому будь-яке

інформації та повідомлень, як інформаційна

можливе тіло є лише його незмінним повто субстанція. Тоді нічого не стає на перешкоді

ренням, тоді настає кінець тіла, його історії і

його серійній репродукції, в тому самому

його перипетій. Індивід стає лише раковим

значенні, яким користується Бенджамін для

метастазом своєї базової формули. Усі ті ін індустріальних предметів і мас-медійних об дивіди, що створені клонуванням від індиві разів. Відбувається прецесія репродукції що да X, — хіба вони є чимось іншим, ніж рако до виробництва, прецесія генетичної моделі

вим метастазом — проліферацією однієї і тієї

щодо всіх можливих тіл. Цією різкою зміною

самої клітини, як це можна бачити під час ра у зворотному напрямку керує технологічний

ку? Існує тісний зв'язок між керівною ідеєю

прорив, технологія, яку Бенджамін уже опи генетичного коду і патологією раку: код вка сував у своїх останніх висновках як тоталь зує на найменший простий елемент, мініма ний медіум, але ще за індустріальної ери, —

льну формулу, до якої можна звести всього

гігантський протез, що керував поколінням

індивіда, і такого, що не може нічого іншого, тотожних предметів і образів, що їх уже иіщо як відтворюватися тотожним до самого себе.

не могло відрізнити один від одного, — ще

Рак вказує на безконечний поділ базової клі не уявляючи сучасного поглиблення цієї тех тини, не зважаючи при цьому на органічні за нології, котра робить можливим покоління

кони цілого. Таке саме відбувається й при

тотожних істот, хоча при цьому ніколи не

клонуванні: вже ніщо не стає на перешкоді

існуватиме можливості повернутися до оригі продовженню Того Самого, нестримному по нальної істоти. Протези індустріальної епохи

ділу однієї-єдиної матриці. Раніше йому ще

ще зовнішні, екзотехнічні, ті ж, які ми зна протистояла статева репродукція, сьогодні ж

ємо, розгалузилися та інтеріоризувалися: езо-можна нарешті виділити генетичну матрицю, технічні. Ми з вами живемо в епоху м'яких що визначає ідентичність, і перейти до елімі технологій, генетичного і ментального про нування всіх диференційних перипетій, які

грамування.

становили алеаторний шарм індивідів.

Оскільки протези старого "золотого віку"

Якщо всі клітини було задумано найперше

індустріального виробництва були механіч як вмістище тієї самої генетичної формули, ними, вони ще поверталися до тіла, з тим то чим вони є — не лише всі тотожні індиві щоб змінити його образ, — вони самі, при

ди, а й усі клітини того самого індивіда, — як

зворотному русі, зазнавали метаболічних пе не раковим поширенням цієї базової форму ретворень в уявному, і цей технологічний ме ли? Метастаз, що розпочався на рівні індуст таболізм також був складником образу тіла.

ріальних предметів, закінчився на рівні клі-

150 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Історія клонів

151

погляду, іманентне тіло без змін, без інсцену тинної організації. Марно запитувати себе, вань, без трансцендентності, тіло, приречене чи рак є хворобою капіталістичної ери. Саме

на імплозивний метаболізм церебральних та

хвороба керує насправді всією сучасною па ендокринних виділень, тіло чуттєве, однак не

тологією, тому що вона — сама форма віру чутливе, через свою замкненість винятково

лентності коду: крайня надмірність тих са на внутрішніх терміналах, а не на предметах

мих сигналів, крайня надмірність тих самих

перцепції (ось через що його можна замкну клітин.

ти у "фіктивній", нульовій чуттєвості, досить Разом із незворотним технологічним "по лише від'єднати його від його власних сенсор ступом" змінюється сцена тіла: коли ми ру них закінчень, не зачіпаючи навколишній

хаємося від засмаги на сонці, що вже відпові світ), тіло, вже однорідне на цій стадії такти дає штучному використанню природного се льної пластичності, ментальної гнучкості, редовища, тобто перетворенню цього середо всебічного психотропізму, вже близьке до

вища на тілесний протез (саме тіло стає си ядерно-генетичної маніпуляції, тобто до аб мульованим, але де його правда?), — до за солютної втрати образу, тіло, репрезентація

смаги в домашніх умовах за допомогою йо-якого неможлива ні для інших, ні для нього дової лампи (це ще добра стара механічна

самого, тіло, позбавлене свого буття і свого

техніка) — до засмаги за допомогою пігулки

сенсу внаслідок перетворення на генетичну

та гормональних препаратів (хімічний про форму або внаслідок біохімічної мінливості: тез, що ковтається) — і, на закінчення, до за точка неповернення, апофеоз технології, що

смаги, отриманої внаслідок втручання у гене сама теж стала інтерстиційною та молекуля тичну формулу (стадія незрівнянно більш

рною.

просунута, але йдеться все-таки про протез: просто він остаточно інтегрований, і при цьо му не задіяні ні поверхня, ні отвори тіла), ми

маємо справу з різними тілами. Метаморфо П р и м і т к а

зи зазнає вся загальна схема. Традиційний

протез, який призначений для відновлення

ураженого органа, нічого не змінює в загаль Слід мати на увазі, що проліферація ра ній моделі тіла. Пересаджені органи також

кових клітин — це також мовчазна непокора

належать ще до цього порядку. Але що мо приписам генетичного коду. Рак, якщо його

жна сказати про ментальне моделювання за

аналізувати з точки зору логіки, властивої

допомогою психотропних засобів і наркоти інформаційному ядерному баченню живих іс ків? Вони змінюють саму сцену тіла. Психо тот, також є його жахливим розростанням

тропне тіло — це тіло, змодельоване "зсере і запереченням, адже веде до повної дезін дини", поза перспективним простором репре формації та розпаду. "Революційна" пато зентації, дзеркала та дискурсу. Мовчазне, ме логія втрати органічного зв'язку, сказав би

нтальне, вже молекулярне (і аж ніяк не дзе Ричард Пінхас—лш- його працю "Фікції""

ркальне) тіло, що зазнає прямих метаболі ("Синоптичні замітки з приводу загадкової

чних перетворень, без посередництва дії чи

біди"). Ентропічна маячня організмів, які

152 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

ГОЛОГРАМИ

опираються негентропії інформаційних сис тем. (Це такий самий випадок, як і з масами, що стоять перед організованими соціальни ми утвореннями: маси — це також ракові

метастази, що виходять за межі будь-якої

форми соціальної організованості.)

Така сама двозначність має місце і у ви падку з тонуванням: воно є водночас тріум фом провідної гіпотези, що стосується коду

Спроба осягнути реальність на основі фактів

та генетичної інформації, і ексцентричним

із життя, що продовжується, — це фантазм, викривленням, що руйнує її логічну послідов нездійсненний ще з часів Нарциса, що схили ність. Втім, існує вірогідність (однак це

вся над своїм джерелом. Розгадати реальне, справа майбутньої історії), що навіть "кло-щоб перетворити його на нерухоме, розгада нований близнюк " ніколи не буде тотожним

ти реальне по закінченні терміну його копії.

своєму постачальникові генів, ніколи не буде

Ви схиляєтеся над голограмою, як Бог над

таким самим, хоча б тому, що до нього буде

своїм творінням: лише Бог має цю вла ще один. Він ніколи не буде "таким, яким

ду — проходити крізь стіни, крізь істот і опи зробить його генетичний код". Тисячі пере нятися по той бік у безтілесному стані. Ми

шкод, що накладатимуться, зроблять його, мріємо проходити крізь самих себе і опиня попри все, іншою істотою, яка матиме ли тися по той бік: того дня, коли ваша гологра шень блакитні очі, яку її батька, але ж це не

фічна копія таки з'явиться у просторі, мо новина. І експерименти з клонуванням ма жливо, рухаючись та розмовляючи, ви сотво тимуть принаймні ту перевагу, що проде рите це диво. Звісно, це вже не буде мрія, монструють радикальну неможливість опа тож її чарівність буде втрачено.

нувати процес лише за допомогою опануван Телевізійна студія перетворює вас на голо ня інформації та коду.

графічні персонажі: виникає враження, що ви

матеріалізуєтеся у просторі за допомогою

світла прожекторів, як ті напівпрозорі персо нажі, що крізь них проходить маса (з мільйо нів телеглядачів), точно так, як ваша реальна

рука проходить крізь нереальну голограму, без опору — але не без наслідків: пройшо вши крізь голограму, вона також стає нере альною.

Ілюзія повна і по-справжньому зачаровує, коли голограма проектується перед екраном і вас нічого не відділяє від неї (хіба що ли шається фото- чи кіноефект). Це та ознака

ілюзії, яка ще й відрізняє її від живопису: за-

154 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Голограми

155

мість поля зору, на якому сходяться лінії, ви

фонією, котра в околицях своєї технологі опиняєтеся у перевернутій глибині, яка пере чності, власне, кладе край чарівності та розу творює вас самих на точку сходження... По мінню музики.

трібно, щоб рельєф впадав вам у вічі, як у ви Голограма, власне, не дає розуміння ілюзії

падку з трамвайним вагоном чи фігурами на

реальності (розуміння природи спокуси, по шахівниці. Виходячи з цього, лишається з'я стійного звертання, за правилом функціону сувати, якого типу предмети чи форми бу вання видимого, до алюзії та еліпсису прису дуть "гологенічними", адже голограма не бі тності). Натомість її охоплює непереборний

льше призначень для продукування тривимі потяг, потяг пристати до копії. Якщо світ, за

рного кіно, ніж кіно призначалося для відтво Махом, це те, чому немає копії, немає дзер рення театру або фотографія — для повто кального еквівалента, тоді у випадку з голо рення змісту живопису.

грамою ми вже перебуваємо віртуально в ін У голограмі, як і в історії з клонами, пред шому світі — у тому, який є лише дзеркаль метом безжального цькування є уявна аура

ним еквівалентом цього світу. Але чим є ос копії. Подібність — це мрія і має залишатися

танній?

нею, аби могла існувати мінімальна ілюзія та

Голограма, та, про яку ми раніше постійно

сцена для уявного. Ніколи не слід приставати

мріяли (голограми, які ми маємо, — це лише

до реального, до точної подібності світу до

жалюгідні саморобки), хвилює, викликає за самого себе, суб'єкта до самого себе. Тому

паморочення можливістю перейти на інший

що тоді зникає відображення. Ніколи не слід

бік нашого власного тіла, пристати до копії, приставати до копії, тому що тоді зникає ду променистого клона чи мертвого близнюка, алістичний зв'язок і разом з ним уся споку який ніколи не народжувався замість нас і

сливість. Тож у випадку з голограмою, як і з

який пильнує за нами, вдаючись до антици клоном, ми маємо справу з оберненою споку пації.

сою і з оберненим зачаруванням, зумовлени ми кінцем ілюзії, сцени, таїни, який настає

Голограма — довершений образ і кінець

внаслідок матеріалізованої проекції всієї на уявного. Чи, радше, ніякий не образ — спра явної щодо суб'єкта інформації, внаслідок

вжнім медіумом виступає лазер, концентро матеріалізованої проникності.

ване, квінтесоване світло, світло, що переста Після фантазму бачити себе (дзеркало, фо ло сприйматися зором або відбиватися, абст тографія) настає черга фантазму, зосередже рактне світло симуляції. Лазер/скальпель.

ного на тому, щоб отримати змогу інспекту Світлова хірургія, спрямована в цьому місці

вати себе самого, особливо ж бути прони на оперування копії: вас оперують з метою

кним, проходити крізь власне спектральне ті видалення копії, так само, якби вас оперува ло, — і будь-який голографічний предмет

ли задля видалення пухлини. Копію, яка хо стає передусім променистою ектоплазмою

валася всередині вас (вашого тіла, вашого не вашого власного тіла. Однак це означає яко свідомого?) і таємна форма якої якраз і живи юсь мірою кінець естетики та тріумф меді ла ваше уявне, за умови, що вона лишати уму, точно так, як це відбувається із стерео-меться таємною, цю копію видаляють за до-

156 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Голограми

157

помогою лазера, синтезують її і матеріалізу сливим є те, в чому задіяно на один вимір ме ють перед вашими очима у такому вигляді, нше.

щоб ви могли проходити крізь неї і потрапля За будь-яких умов ця гонитва за реальним

ти по той бік. Історичний момент: віднині го і за реалістичною ілюзією ведуть у глухий

лограма виступає складником цього "підсві кут, адже, коли один предмет точно подібний

домого комфорту", який є нашим призначен до іншого, він не подібний до нього точно, ням, цього щастя, яке урочисто присвячуєть він подібний до нього дещо більше. Подібно ся віднині ментальному симулякрові та фе сті ніколи немає, вона існує не більше, ніж

єрії спецефектів, що наповнюють навколи точність. Те, що точне, вже є занадто то шнє середовище. (Соціальне, соціальна фан чним, точне лише те, що наближається до іс тасмагорія сама вже не більше, ніж спеціаль тини, не претендуючи на неї. Це трохи нага ний ефект, отриманий в умовах вакууму з

дує ту парадоксальну формулу, яка стве конвергентних пучків причетності, змодельо-рджує, що коли дві більярдні кулі котяться ваних як примарний образ колективного ща одна до одної, то перша торкається іншої на

стя.)

мить раніше, або ж одна торкається іншої до

Тривимірність симулякра — чому триви того, як та торкнеться її. І це вказує на те, що

мірний симулякр має бути ближчим до ре не існує навіть якоїсь можливої синхронності

ального, ніж симулякр двовимірний? Він на

на рівні часу і так само не існує якоїсь мо це претендує, однак його ефект парадоксаль жливої подібності на рівні фігур. Ніщо ні до

но протилежний і вказує нам на четвертий

чого не подібне, і голографічне відтворення, вимір як на приховану істину, таємний вимір, так само як будь-який натяк на синтез чи то притаманний усім речам, який раптово стає

чне відродження реального (це стосується

очевидністю. Чим більше ми наближаємося

навіть проведення наукових дослідів), вже бі до довершеності симулякра (і це справедливо

льше не реальне, воно гіперреальне. Відтак

щодо предметів, але також і щодо мистець воно ніколи не набуває значення відтворення

ких символів чи моделей соціальних або пси (істини), але завжди вже є симуляцією. Не

хологічних відносин), тим очевиднішим для

точною, а з надмірною правдивістю, тобто

нас (чи, радше, для злого духу невір'я, який

такою, яка вже перебуває по інший бік істи живе всередині нас, ще злішого, ніж злий дух

ни. Що ж відбувається по інший бік істини, симуляції) стає те, за допомогою чого всі ре не в тому, що хибне, а в тому, що істинніше

чі уникають репрезентації, уникають своєї

за істинне, реальніше за реальне? Звісно ж, власної копії та своєї подоби. Словом, реаль речі незвичайні, і блюзнірські, набагато

не не існує: третій вимір є лише уявним дво більш руйнівні для порядку істини, ніж її чи вимірного світу, четвертий — уявним триви сте заперечення. Особлива і вбивча сила, що

мірного світу... Ескалація у продукуванні ре криється в потенціалізації істинного, в потен-ального, що стає дедалі реальнішим завдяки ціалізації реального. Можливо, саме тому

поступовому додаванню вимірів. І рикоше близнюки обожнювалися — і приносилися в

тне збудження, зумовлене зворотним рухом: жертву — в багатьох дикунських культурах: єдино правильним і по-справжньому споку-гіперподібність дорівнювала вбивству ориґі-

158 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Голограми

159

налу, а відтак чистому нонсенсу. Будь-яку

Якщо дивитися на них під цим кутом зору, класифікацію чи будь-яке значення, будь-яку то навіть точні науки небезпечно наближа особливість смислу можна, таким чином,

ються до "патафізики". Адже в них є щось

зруйнувати простим логічним піднесенням

від голограми та об'єктивістського потягу до

до ступеня X — довести до краю, так, як це

розчленування та повторного складання сві має місце з будь-якою істиною, котра ніби

ту, з дотриманням точності в найменших від проковтує свій власний критерій істини, як

ношеннях, потягу, що грунтується на впертій

ми, помираючи, "проковтуємо своє свідоцтво

та наївній вірі в угоду, за якою речі подібні

про народження", і втрачає весь свій сенс: до себе самих. Реальне (реальний предмет), так, за певних умов, можна точно вирахувати як вважають, дорівнює саме собі, воно має

вагу землі чи всесвіту, але ця цифра відразу

бути схожим на себе так, як обличчя схоже

ж видасться абсурдною, тому що вона більше

на себе у дзеркалі, — і ця віртуальна поді не матиме точки відліку, дзеркала, в якому

бність є насправді єдиним означенням реаль вона відбивалася б, — це підсумовування, н о г о — і будь-яка спроба, з голографією що досить-таки точно відповідає підсумову включно, яка спирається на неї, лише розми ванню всіх вимірів реального в його гіперре-натиметься зі своїм предметом, адже вона не альній копії чи підсумовуванню всієї інфо бере до уваги його тінь (саме через це він не рмації про індивіда в його генетичній копії

буває схожим на себе самого), цю приховану

(клоні), відразу надає йому характеру чогось

грань, де предмет зазнає руйнування, його

"патафізичного"*, аж надто розумного. Сам

таємницю. Вона буквально перестрибує че всесвіт, якщо розглядати його глобально, є

рез його тінь і поринає, аби самій згубитися

там, у транспарентність.

тим, що не може мати ані якоїсь репрезента ції, ані якогось дзеркального доповнення, ані

смислової еквівалентності (надавати йому

якогось смислу, якоїсь ваги так само абсурд но, як визначати його звичайну вагу). Смисл, істина, реальне можуть виявлятися лише ло кально, в обмежених умовах, це часткові ре чі, часткові результати дзеркального відобра ження та еквівалентності. Будь-яке копі ювання, будь-яке узагальнення, будь-яке до ведення до краю, будь-яке голографічне по ширення (несмілива спроба подати вичерп ний звіт про всесвіт) виставляє їх у своїй смі ховинності.

* Від "патафізика" — слова на позначення заумної науки, вигаданої французьким письменником-гуморис-том А. Жарі. (Прим, перекл.)

"АВАРІЯ "

•

У класичному баченні (навіть кібернетично му) технологія — це продовження тіла. Во на — функціональне вдосконалення людсь кого організму, що дозволяє йому зрівнятися

за можливостями з природою та переможно

взятися до її освоєння. Від Маркса до Мак люена — те саме інструменталістське бачен ня машин і мови: це проміжні ланки, продов ження, медіуми-посередники природи, в іде алі призначеної для того, щоб стати органіч ним тілом людини. В цьому "раціональному"

баченні тіло саме — лише медіум.

Натомість у бароковій апокаліпсичній вер сії "Аварії"1 техніка виступає як смертельне розчленування тіла — не як функціональний

медіум, а як поширення смерті, — поділ на

окремі члени та частини, але не в принизли вій ілюзії втраченої цілісності суб'єкта (яка

ще перебуває на рівні психоаналізу), а в екс плозивному баченні тіла, виставленого для

"символічних ран", тіла, переплутаного з

технологією в її ґвалтівному та насильниць кому вимірі, у тій дикунській та неперервній

хірургії, до якої вона вдається: вирізування, видалення, ритуальні надрізи на шкірі, розти ни тіла, щодо якого рубець від рани та пов'я зане з ним "сексуальне" задоволення є лише окремим випадком (а рабська залежність від

Див.: J. G. Ballard, Crash, Paris, Calmann-Lévy, 1974.

11 — 4-2630

162 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

"Аварія"

163

машин у процесі праці — пацифістською ка плані виробництва протистоїть розсіяння ті рикатурою), — тіла, позбавленого органів та

ла як анаграми у плані каліцтва. Кінець "еро насолоди від них, повністю виставленого для

генним зонам": тепер усе перетворюється на

маркування, різання, технічного рубцюван дірку, аби запропонувати себе для рефлекто н я — під блискучим знаком безреференцій-рної еякуляції. Та найголовніше те (як це від ної та безмежної сексуальності.

бувається при первісних тортурах, що супро воджують ініціацію, не так, як у нас), що все

її смерть та її каліцтва зазнавали змін

тіло стає знаком, аби запропонувати себе для

завдяки технології, яка перетворилася на

обміну знаків тіла. Тіло і техніка, що огина суцільне славлення кожного її члена і ко ють, проходячи одне крізь інше, свої очмані жної риси її обличчя, малюнка її шкіри та

лі знаки. Тілесна абстракція і сучасна функ її поз... Кожен глядач, присутній на місці

ціональність.

зіткнення, виніс би з собою картину наси За всім оцим немає ані афекту, ані психо льницької трансформації цієї жінки, сумі логії, ані виділення чи бажання, ані лібідо чи

ші ран, у якій переплелися її сексуальність

неусвідомленого потягу до смерті. Смерть є

та тяжка наука автомобіля. У своєму

природним складником безмежного процесу

власному авто кожен прикладав би свої

дослідження можливих форм насильства, що

фантазми до ран зірки; пестив би її ніжні

коїться щодо тіла, однак таке ніколи не було, як

слизові оболонки та її збудливу плоть, у садизмі чи мазохізмі, виразною і збоченою обираючи при цьому для керування набір

метою насильства, спотворенням смислу чи

бридких стилізованих поз. Він прикладав

сексуального потягу (спотворенням відносно

би свої губи до цих скривавлених тріщин, чого?). Ані придушеного несвідомого (афек-

[...] притискався б повіками до розірваних

ти чи репрезентації), хіба що при другому

сухожиль вказівного пальця, терся б ву читанні, яке і цього разу сприяло б появі в

здечкою свого члена об випнуті внутрішні

обігу надуманого смислу, за прикладом пси поверхні піхви. Дорожна аварія уможли хоаналізу. Нонсенс і дикість цієї суміші з ті вила, нарешті, таку очікувану зустріч зір ла та техніки — річ іманентна, вона — безпо ки з публікою. (С. 215).

середня реверсія одного в інше, в результаті

Техніка підлягає вилученню лише в разі

чого постає не знана досі сексуальність —

аварії (автомобіль), тобто в разі насильства, щось схоже на потенційне запаморочення, скоєного щодо неї, та насильства, скоєного зумовлене чистим записом порожніх знаків

щодо тіла. Це одне й те саме насильство: цього тіла. Символічний обряд з надрізуван будь-який удар, будь-який поштовх, будь-яке

нями та нанесенням відміток, як у випадку з

зіткнення, вся металургія аварії прочитується

графіті у нью-йоркському метрополітені.

в семіургії тіла — не в анатомії чи фізіології, Ще один спільний момент: в "Аварії" ми а в семіургії забитих місць, шрамів, каліцтв, не зустрічаємо другорядних знаків, які могли ран, які стають ніби новими статевими орга б з'явитися хіба що на периферії системи.

нами, що відкриваються на тілі. Таким чи Нещасний Випадок (з великої літери) — вже

ном, ускладненню тіла як ресурсу праці у

більше не те інтерстиційне аматорство, яким

п*

164 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

"Аварія

165

він ще виступає під час дорожньої приго метафори кастрації, а якраз протилежне, —

ди: залишковим випадковим виявом підсві навіть переважною мірою протилежне. Зіпсу-домого потягу до смерті у нових дозвільних тою є лише фетишистська метафора, спокуса

класів. Автомобіль — це не додаток до неру через модель, через фетиш, що міститься по хомого домашнього світу, бо домашнього і

середині, чи через посередництво мови. У

приватного світу більше не існує, існують

цьому місці смерть і секс прочитуються без лише неперервні символи дорожнього руху, і

посередньо на рівні тіла, без фантазму, без

всюди ми зустрічаємо Нещасний Випадок —

метафори, без слів — на відміну від Машини

той первісний символ, що не підлягає ревер з "Виправної колонії", де тіло, разом із сво сії і свідчить про банальність аномалії смерті.

їми ранами, ще тільки носій текстуального

Він уже не на периферії, він —• в осерді. Він

запису. Інша машина, машина Кафки, ще ли більше не виняток з тріумфальної раціональ шається пуританською, репресивною "маши ності, він перетворився на Правило, він по шматував і поглинув Правило. Він навіть

ною зі змістом", як сказав би Дельоз, тоді як

уже не "проклята частка", якою сама система технологія "Аварії" видається блискучою, поступається долі і яка включається до її за спокусливою чи матовою і невинною. Споку гального підрахунку. Все помінялося місця сливою, бо позбавлена сенсу і є тільки дзе ми. Сьогодні саме Нещасний Випадок надає

ркалом для розірваних тіл. І тіло Вогана, у

життю бадьорості, саме він, у своєму боже свою чергу, теж дзеркало для погнутих хро віллі, становить сексуальний полюс життя. І

мованих деталей, зім'ятих крил, шматків жер автомобіль (магнетична сфера автомобіля), сті, осквернених спермою. Тіло і технологія який врешті-решт обплутав увесь світ своїми

змішані разом, спокушені, безнадійно пере тунелями, магістралями, пандусами, транс плутані.

портними розв'язками, своїм пересувним жи тлом як універсальним прототипом майбут Воган звернув до станції обслуговуван нього, — не що інше, як його велетенська ме ня, що її неонова вивіска кинула короткий

тафора.

відблиск яскраво-червоного світла на під-кориґовані фото жахливих ран: груди Жодна дисфункція більше не можлива у

юнок, деформовані передньою панеллю, світі нещасного випадку — тож не можливе часткова абляція молочної залози... соски, більше і жодне збочення. Нещасний Випа розсічені металевим знаком у вигляді аб док, як і смерть, більше не належить до по ревіатури конструктора, що прикрашав

рядку невротичного, придушеного, залишко щиток приладів, поранення геніталіїв, вого чи до порядку порушень, він ініціює но спричинені кожухом рульової колонки і ві вий спосіб незіпсутої насолоди (всупереч са тровим склом (у момент, коли тіла було

мому авторові, який говорить у вступі про

викинуто з машини)... Фотографії покалі нову зіпсуту логіку, слід опиратися мораль чених чоловічих членів, розірваних вульв і

ній спокусі читати "Аварію" як щось зіпсу-розчавлених яєчок низкою проходили пе те), стратегічну реорганізацію життя на осно ред моїми очима в різкому неоновому осві ві смерті. Смерть, рани, каліцтва — вже не

тленні... Багато які з цих документів до-

166 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

"Аварія"

167

повнювалися збільшеною репродукцією

потягом до завчасно приготованих зон. Його

того елемента механічної частини чи оз значно випередила та гама символічних ран, доблення, який спричинив поранення. Фо яка чимось подібна до анаграмування сексу

тографію перетвореного на двозубу вилку

вздовж всього тіла,— але саме тоді це вже бі члена супроводжувала укладка із зобра льше не секс, це щось інше, а щодо сексу, то

женням ручного гальма. Згори над вели він є лише записом привілейованого означу ким планом роздавленої вульви було при ючого та кількох вторинних ознак — нічим

кріплено зображення втулки керма, при порівняно з обміном усіх тих знаків і ран, на

крашеної емблемою конструктора. Це по які здатне тіло. Дикуни вміли використовува єднання розірваних статевих органів з

ти з цією метою все тіло, коли робили тату уламками деталей машини чи облицюва ювання, вдавалися до тортур чи проводили

льних панелей утворювало модулі, що бе ініціацію, — сексуальність була лише однією

нтежили свідомість, ставало засобом

з можливих метафор символічного обміну, ні

платежу для нового обігу болю та ста найбільш значущою, ні найбільш прести тевого потягу. (С. 155).

ж н о ю — якою вона стала для нас у своєму

реалістичному і нав'язливому відношенні че Кожна відмітана, кожен слід, кожен шрам, рез органічне та функціональне прийняття (в полишені на тілі, — це як штучна інвагіна тому числі при отриманні насолоди).

ція, як ритуальні надрізи на шкірі у дикунів, що завжди були палкою відповіддю на відсу Тепер, коли ми вперше рухалися зі швид тність тіла. Лише поранене тіло символічно

кістю якихось 40 км/год., Воган витягнув

існує — для себе і для інших,— "сексуаль свої пальці з отворів дівчини і, крутячи

ний" "потяг" завжди був лише можливістю, стегнами, проникнув у неї. Фари автомо якою володіють тіла, перемішувати та обмі білів, які перебували на пандусі, сяяли пе нювати свої знаки. Тож ті кілька природних

ред нами. Через дзеркало заднього огляду

отворів, з якими за звичкою пов'язують секс

я постійно бачив Вогана і дівчину. їхні ті і сексуальну діяльність, є нічим порівняно з

ла, освітлені прожекторами автомобіля, усіма можливими ранами, всіма штучними що їхав за нами, відбивалися на чорному

отворами (але чому "штучними"?), з усіма

корпусі "Лінкольна " та різних хромованих проломами, через які тіло стає реверсивним і, деталях інтер 'єру. Тінь лівої груді дівчини як це відбувається з деякими видами тополо з піднятим соском коливалася на попіль гічного простору, втрачає ознаки поділу на

ничці. Деформовані частини стегон Вога внутрішній і зовнішній бік. Секс, такий, яким

на утворювали з животом його партне ми його розуміємо, є лише жалюгідним спе рки якусь дивну анатомічну фігуру на гла ціалізованим означенням усіх тих символі денькій напрямній. Воган розмістив дівчи чних жертовних обрядів, до яких тіло може

ну верхи на своїх ногах, і знову його член

вдатися, не за покликом природи, а через

проникнув у неї. їхнє сексуальне дійство

штучність, через симулякр, через нещасний

триптихом відбивалося на світляних ци випадок. Секс — це лише постійно зроста ферблатах лічильника швидкості, годин-юча нестача того поштовху, який називають 168 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

"Аварія"

169

ника та тахометра... Автомобіль три тобто виявляється на тій самій довжині

мався на схилі пандуса зі швидкістю 80

хвиль, що й насильство технічного знаряддя, км/год. Воган вигинав поперек і виставляв і гомогенізується за допомогою самої лише

тіло дівчини блискові фар позаду нас. За техніки, при цьому останню можна втиснути

гострені груди блищали в скляній хромо в одне слово: автомобіль.

ваній клітці автомобіля, який набирав

швидкість. Різкі конвульсії таза Вогана

Ми потрапили у величезну пробку. Від

збігалися із спалахами світла від ламп, мі того місця, де магістраль сполучалася із

цно вкопаних через кожні сто метрів уз Західною авеню, і до висхідного пандуса

довж дороги... Його член поринав у піхву, розв 'язки всі смуги були забиті машина його руки розводили сідниці і давали змогу

ми. Вітрові шибки відбивали непевні від бачити анус у слабкому жовтому світлі, блиски сонця, яке сідало за передмістями що наповнювало кабіну. (С. 164).

на заході Лондона. Стоп-сиґнали палахко тіли у вечірньому повітрі, наче вогні на

Тут усі еротичні терміни мають технічний

безмежній рівнині із целюлозних тіл. Во характер. Відсутні такі слова, як зад, кінець, ган висунув руку в дверцята і нетерпляче дірка, натомість вживано: анус, пряма кишка, барабанив по панелі. Висока стінка двопо вульва, член, коїтус. Відсутнє арго, тобто від верхового автобуса праворуч від нас зали сутня інтимність сексуального насильства, шала враження прямовисної скелі, складе натомість маємо функціональну мову: аде ної з облич. Пасажири, що дивилися на

кватність хрому і слизових оболонок як по нас крізь шибки, викликали в уяві ряди по вну відповідність однієї форми іншій. Те са кійників у колумбарії. Вся неймовірна ене ме щодо збігу в часі між смертю та сексом: ргія XX століття, якої вистачило б для вони радше загорнуті разом у щось подібне

того, щоб катапультувати нас на орбіту

до технічного суперсучасного запинала, ніж

навколо більш милосердного світила, спо зчленовані за правилами отримання насоло живалася зараз, аби підтримувати цей

ди. Втім, мова йде не про отримання насоло загальний застій. (С. 173).

ди, а про звичайну еякуляцію. І коїтус, і спер Навколо мене, вздовж усієї Західної

ма, що проходять крізь усю книжку, мають

авеню, по всій проїжджій частині розв 'я-не більше чуттєвої цінності, ніж філігрань зки тягнулася, поки сягало око, величезна

ран — насильницького смислу, хай навіть

пробка, спровокована аварією. І я, стоячи

метафоричного. Це лише підписи — у фіна в центрі цього застиглого циклону, відчу льній сцені X таврує своєю спермою те, що

вав себе абсолютно безтурботним, ніби

лишилося від автомобіля.

мене нарешті звільнили від усіх моїх на Насолода (зіпсута чи ні) завжди була опо в'язливих ідей щодо цих машин, що роз середкована за допомогою технічного знаряд множувалися без кінця. (С. 178).

дя, механіки реальних предметів, та найчасті Втім, ще один вимір невідривно пов'яза ше — за допомогою фантазмів, вона завжди

ний в "Аварії" з тісно переплетеними виміра передбачає проміжну маніпуляцію сценами

ми технології та сексу (поєднаними у спіль-чи іграшками. Тут насолода — лише оргазм, 170 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

"Аварія"

171

ній смертельній праці, яка ніколи не дорі Воно не стало ще одним виміром, воно лише

внювала жалобі): вимір фото- і кінематогра означає, що цей світ залишився без таємниць.

фічний. Блискуча і насичена поверхня доро Позаду стояв добре екіпірований мане жнього руху та аварії позбавлена глибини, кен з підборіддям, піднятим потоком по однак вона весь час дублюється в об'єктиві

вітря. Його руки міцно трималися важе камери Вогана. Він накопичує і накопичує

лів механізму, як руки камікадзе, а торс

фотографії аварії, як службові картки з опи було вкрито вимірювальними приладами.

сом зовнішності різних осіб. Генеральна ре Навпроти, такі самі незворушні, як і він, петиція центральної події, яку він підштов чотири манекени — сім 'я — чекали в ма хує (його смерть в автокатастрофі й одно шині, їхні обличчя було розмальовано езо часно смерть кінозірки у зіткненні з Елізабет

теричними знаками.

Тейлор, зіткненні, що педантично моделюва Ляскіт батога різонув наші вуха: кабе лося і готувалося упродовж місяців), відбува лі вимірювальних приладів звивалися, ко ється під час кінозйомок. Цей світ був би ні взали по траві навколо рейок. З різкіш ме чим без цього гіперреалістичного припинення

талевим скреготом мотоцикл врізався в

ретрансляції. Одне лише подвоєння, одне ли передню частину автомобіля. Обидва ме ше розгортання візуального медіуму на рівні

ханізми віднесло до закам'янілих глядачів

інтерпретації здатне забезпечити синтез тех з першого ряду. Мотоцикл і його водій ви нології, сексу і смерті. Насправді ж фотогра летіли на капот, ляснули об вітрове скло, фія тут не медіум і не належить до плану ре потім пішли гуляти по даху, перетвори презентації. Мова не йде ні про "додаткове"

вшись на розколоту чорну масу. Автомо абстрагування образу, ані про непереборний

біль за допомогою буксирного тросу посу потяг до видовищного, і позиція Вогана — це

нувся на триста метрів назад, завершу аж ніяк не позиція любителя таємно спосте ючи свій пробіг упоперек рейок. Капот, ві рігати еротичні сцени чи збочення. Фотоплі трове скло і дах були продавлені. Всереди вка (так само, як музика, що лине з транзи ні члени сім "і хаотично валялися один на

сторних приймачів у салонах автомобілів і

одному. Розірваний торс жінки стирчав з

квартирах) є складником тієї універсальної, рознесеного на друзки вітрового скла...

гіперреальної, втіленої у метал і тіла плівки, Килим з цих друзок навколо автомобіля що її утворює дорожній рух із своїми потока було всіяно стружкою із скловолокна, ви ми. Фотографія не більшою мірою медіум, рваною з облич і плечей манекенів, що на ніж техніка чи тіло, — вони всі синхронізо гадувала сріблястий сніг чи якесь похмуре

вані у світі, де антиципація події збігається з

конфеті. Елен взяла мене за руку, як це

її відтворенням і навіть з її "реальним" розгор роблять, щоб допомогти дитині перебо танням. Немає більше і глибини часу — так

роти психічне гальмування. "Ми можемо

само, як минуле, перестає існувати, у свою

передивитися все знову за допомогою си чергу, і майбутнє. Насправді час було заміне стеми "Ампекс". Вони прокрутять ава но оком камери, так само, як і будь-яку іншу

рію у прискореному режимі". (С. 145).

глибину — глибину афекту, простору, мови.

172 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

"Аварія"

173

В "Аварії" все має гіперфункціональний

стю, але без бажання, наповнений тілами, що

характер, тому що і дорожній рух та аварія, і

зазнають насильства і чинять його так, що в

техніка та смерть, і секс та симуляція є ніби

результаті стають ніби нейтральними, цей

однією великою та синхронною машиною. Це

хроматичний і металевий світ, увесь напру той самий світ, що й у гіпермаркеті, де товар

жений, але позбавлений чуттєвості, гіперте-стає "гіпертоваром", тобто назавжди включе хнічний світ без будь-якої мети — він гарний

ним, разом з усім своїм оточенням, до систе чи поганий? Ми ніколи нічого не дізнаємося

ми неперервних символів дорожнього руху.

про це. Він просто чарівливий, і при цьому

Але водночас функціоналізм "Аварії"" ни його чарівність не несе в собі оцінювального

щить свою власну раціональну основу, адже

судження. Ось у чому диво "Аварії'". Ніде на йому більше не відоме таке явище, як дис поверхні не виринає цей повчальний погляд, функція. Це радикальний функціоналізм, що це критичне судження, що є невід'ємною

досягає своїх парадоксальних меж і спалює

складовою функціональності старого світу.

їх. Він раптом знову перетворюється на не "Аварія" гіперкритична (і це також усупереч збагненну, а отже, і захоплюючу річ. Не гар авторові, який у вступі говорить про "попе ну і не погану: амбівалентну. Подібно до

реджувальну функцію, про застереження

смерті чи моди, він раптом знову стає путів проти цього брутального світу з його крикли цем, тоді як добрий старий функціоналізм, вими вогнями, що дедалі надокучливіше до навіть у своєму запереченні, аж ніяк не є

магається нас на узбіччі технологічного пей ним, — тобто дорогою, яка веде швидше, ніж

зажу"). Мало які книги, мало які фільми до широкий шлях, чи веде туди, куди не веде

сягають цього рівня втілення кінцевої мети

широкий шлях, чи, ще ліпше (тут ми спароді чи вираження критичного заперечення, цього

юємо Літре на патафізичний кшталт), "доро тьмяного блиску банальності чи насильства.

гою, яка веде в нікуди, але веде туди швид "Нешвіл", "Механічний апельсин".

ше, ніж інші".

Після Борхеса, але в іншому регістрі, "Ава Саме це відрізняє "Аварію" від усієї, чи

рія" є першим великим романом про світ си майже всієї, наукової фантастики, котра біль муляції, той світ, з яким ми відтепер повсюди

шість часу все ще обертається навколо старої

матимемо справу, — асимволічний світ, ко пари функція/дисфункція, яку вона перено трий, однак, завдяки чомусь, схожому на пе сить у майбутнє за тими самими силовими

релицювання своєї мас-медіатизованої суб лініями і з тими самими цілями, що існують

станції (неон, бетон, авто, еротична механі у нормальному світі. Фантастика перевершує

ка), виглядає так, ніби по ньому струменить

в ньому реальність (або навпаки), але за тими

неабияка сила, що її надає ініціація.

самими правилами гри. В "Аварії" більше не має ані фантастики, ані реальності, їх обох

Остання машина швидкої допомоги від '-

скасовує гіперреальність. Стає неможливим

їхала під виття сирен. Люди повернулися

навіть критичний зворотний рух. Цей світ, до своїх автомобілів. Попереду нас про що зазнає мутацій і міняє місцями симуляцію

йшла юнка в джинсах. Хлопець, який су та смерть, цей світ, насичений сексуальні проводжував її, поклав їй руку навколо

174 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

СИМУЛЯКРИ

І НАУКОВА ФАНТАСТИКА

талії і пестив її праву грудь, торкаючись

пальцями до соска. Обоє сіли в кабріолет, кузов якого, пофарбований жовтим, було вкрито наклейками... Сильний запах сек суальності плавав у повітрі. Ми були ніби

членами якоїсь конгрегації, котрі вийшли

із святилища після того, як прослухали

проповідь, що приписувала нам, друзям і

незнайомим, взяти участь у масовій сек Три порядки симулякрів:

суальній церемонії. Ми рухалися в ніч, аби

— симулякри природні, натуралістичні,

відтворити з найнеочікуванішими парт засновані на зображенні, імітації та підробці, нерами таїну кривавої євхаристії, на якій гармонійні, оптимістичні і спрямовані на від ми щойно були присутні. (С. 179).

новлення чи ідеальне запровадження приро ди за образом Бога;

— симулякри виробничі, спрямовані на

підвищення продуктивності, засновані на

енергії, силі, її матеріальному втіленні в ма шині та всій системі виробництва, — проме теївське прагнення до мондіалізації та непе рервної експансії, до вивільнення безмежної

енергії (це бажання входить як складова до

утопій, пов'язаних з цим порядком симуля крів);

— симулякри симуляції, засновані на ін формації, моделі, кібернетичній грі, — тота льна операційність, гіперреальність, прагнен ня до тотального контролю.

Першому порядку відповідає уявне утопії.

Другому відповідає наукова фантастика у

буквальному значенні. Третьому порядку

відповідає — та чи є ще якесь уявне, котре

відповідало б цьому порядку? Вірогідна від повідь така, що старе, добре уявне наукової

фантастики померло і що зараз на поверхню

виринає щось інше (і не лише на рівні рома нів, а й у теорії). Та сама приреченість на по стійне перебування в підвішеному стані та

невизначеність кладе край науковій фанта-

176 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Симулякри і наукова фантастика

177

етиці — але разом з нею і теорії, як двом спе — вона повністю поглинається в імплозив цифічним жанрам.

ну епоху моделей. Моделі більше не є транс І реальне, і уявне існують лише на певній

цендентністю чи проекцією, вони більше не є

відстані. Що відбувається з ними, коли ця

уявним відносно реального, вони самі — ан відстань, включаючи відстань між реальним і

тиципація реального і, отже, не лишають міс уявним, починає зникати, поглинатися на ко ця для жодного виду фантастичної антиципа ристь однієї лише моделі? Тож, переходячи

ції — вони іманентні, тож не лишають місця

для жодного виду уявної трансцендентності.

від одного порядку симулякрів до іншого, ми

Поле, що відкривається, — це поле симуляції

спостерігаємо все ту ж тенденцію до резорб в кібернетичному сенсі, тобто поле всебічної

ції цієї відстані, цього розриву, що полишає

маніпуляції моделями (сценарії, інсценуван місце для проекції ідеального чи критичного

ня симульованих ситуацій і т. ін.), але тоді

характеру:

ніщо не відрізняє це дійство від управління і

— вона максимальна в утопії, в якій вима самого дійства реального: фантастики біль льовується сфера трансцендентного, докорін ше не існує.

но відмінний світ (романтичне марення ще

Реальність могла б перевершити фантасти залишається його індивідуалізованою фор ку: це був би найнадійніший знак імовірної

мою, у якій трансцендентність проступає як

ескалації уявного. Але реальне не змогло б

наділена глибиною, включаючи структури

перевершити модель, щодо якої воно є лише

несвідомого, та хай там як, але відрив від ре алібі.

ального світу максимальний, і перед нами ос Уявне було алібі реального у світі, в якому

трів утопії, що протистоїть континенту ре панував принцип реальності. Сьогодні реаль ального);

не стало алібі моделі у світі, яким керує

—- вона значно скорочується в науковій

принцип симуляції. Парадоксально, саме ре фантастиці: остання найчастіше є лише дис альне стало нашою справжньою утопією —

пропорційною, але якісно не відмінною

але утопією, що вже не належить до порядку

проекцією реального світу виробництва. Від можливого, утопією, про яку можна лише

бувається нарощення механічних чи енерге мріяти як про втрачену річ.

тичних можливостей, швидкості чи потужно Можливо, наукова фантастика епохи кібер сті досягають п-го степеня, але схеми і сцена нетичного та гіперреального тільки й здатна

рії залишаються такими самими, що й у ме на те, щоб вичерпуватися у "штучному" во ханіці, металургії тощо. Проективний гіпо скресінні "історичних" світів, намагатися

стаз робота. (Обмеженому світові доіндустрі-відтворити in vitro, до найменших деталей, альної епохи утопія протиставляла ідеаль перипетії світу, що передував їй, події, пер ний альтернативний світ. До потенційно не сонажі, ідеології, що залишилися в минуло скінченного світу виробництва наукова фа му, позбавлені свого смислу, свого оригіна нтастика додає приріст своїх власних можли льного процесу, але ще створюють ілюзію

востей.);

ретроспективної істини. Так відбувається у

"Симулякрах" Ф. Діка з громадянською вій-12 — 4-2630

178 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Симулякри і наукова фантастика

179

ною в США. Гігантська тривимірна гологра коли вже немає незайманої території, а відтак

ма, в якій фантастиці більше ніколи не суди території, доступної для уявного, коли карта

лося бути дзеркалом, простягнутим майбу покриває всю територію, такі речі, як прин тньому, але повторною і безнадійною галю цип реальності, зникають. Завоювання кос цинацією минулого.

мосу становить у цьому плані ту межу, після

якої втрата земного референційного стає не-Ми більше не здатні уявити собі інший зворотною. Відбувається крововилив реаль світ: нас було позбавлено милості трансцен ності як внутрішньої зв'язності обмеженого

дентності. Класична наукова фантастика бу світу, коли межі його відступають у безконе ла фантастикою світу, що розширявся, до то чність. Завоювання космосу, що відбулося

го ж вона постійно отримувала свої нервові

після завоювання планети, рівнозначне тому, імпульси з оповідань про дослідження космі щоб надати характер нереального простору

чного простору, що перегукувалися з більш

людини або ж повернути його на гіперреаль-земними формами дослідження та освоєння, не симуляції. Як свідок — ця двокімнатна притаманними XIX і XX століттям. У цьому

квартира (кухня + душ), піднесена на орбіту, немає якогось причинно-наслідкового зв'я сказати б, до космічного ступеня, разом із

зку: адже зовсім не тому, що земний простір

останнім місячним модулем. Буденний хара сьогодні віртуально виражений за допомо ктер цього земного житла, піднесеного до ра гою коду, нанесений на карти, переписаний, нгу космічної цінності, перетвореного на аб насичений і відтак ніби замкнувся в собі вна солютну реальність у космічному просто слідок мондіалізації,— універсальний ринок, рі, — сателітизація реального в трансценден ринок не лише товарів, а й цінностей, знаків, тності космосу,— це кінець метафізики, кі моделей, не полишає жодного місця уявно нець фантазму, кінець наукової фантасти му,— власне, не зовсім через це дослідниць ки — і початок ери гіперреальності.

кий (технічний, ментальний, космічний) світ

З цього моменту щось має змінитися: про наукової фантастики також припинив своє

екція, екстраполяція, цей різновид пантогра-функціонування. Однак обидва вони чітко фічної надмірності, який надавав чарів на пов'язані між собою і є двома сторонами того

уковій фантастиці, стають неможливими.

самого загального процесу імплозії, що при Вже не можна вийти з реального і створити

йшов на зміну гігантському процесу експло щось ірреальне, щось уявне на основі даних

зії та експансії, характерному для минулих

про реальне. Процес протікатиме радше у

століть. Коли система досягає своїх власних

зворотному напрямку: він полягатиме у ство меж і стає насиченою, відбувається ревер ренні ситуацій із зміщенням зображення, мо сія — постає інше, у тому числі і в уявному.

делей, побудованих на симуляції, у винахід До цього часу у нас завжди був заповідник

ливих спробах надати їм барв реального, ба уявного — тож коефіцієнт реальності пропо нального, пережитого, у реінвестуванні ре рційний заповіднику уявного, який надає йо ального як фантастики, і саме з тієї причини, му його питомої ваги. Це має сенс також що що воно зникло з нашого життя. Ілюзія ре до географічних та космічних досліджень: ального, пережитого, буденного, але відтво-1 2 *

180 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Симулякри і наукова фантастика

181

реного, інколи з такими дивними деталями, Дік виразно говорить про симулякри (науко що вони починають бентежити, відтвореного

ва фантастика завжди робила це, але вона

як тваринний чи рослинний заповідник, ви обігрувала копію, штучне або уявне дублю ставленого на огляд у своїй прозорій точно вання чи роздвоєння, тоді як тут копія зни сті, однак усе-таки позбавленого сутності, кла, копії більше не існує, ми назавжди по наперед перетвореного на нереальне, на гі трапили до іншого світу, який вже не інший

перреальне.

світ, який є світом без дзеркала, без проекції

Мабуть, наукова фантастика в цьому сенсі

чи утопії, здатних стати його відображен вже не буде чимось романічним, що розда ням, — симуляція така, що її неможливо по ється вшир з усією тією свободою та "наївні долати, неможливо вийти за її межі, вона

стю", яку надають йому чари відкриття, од матова, вона не має зовнішнього вияву, —

нак, найімовірніше, розвиватиметься імпло ми навіть не зможемо більше перейти "по ін зивно, точнісінько так, як розвивається наша

ший бік дзеркала", бо це ще було "золотим

сучасна концепція світу, в пошуках того, як

віком" трансцендентності.

оживити, осучаснити, зробити буденними

Іншим прикладом, можливо, ще перекон фрагменти симуляції, фрагменти цієї загаль ливішим, міг би бути приклад Баларда та йо ної симуляції, на яку перетворився для нас

го еволюції. Починаючи з перших новел, ду так званий "реальний" світ.

же "фантасмагоричних", поетичних, схожих

То де ж ті твори, які відтепер мали б відпо на марення і бентежних, до "Аварії", що, бе відати цій інверсії, цій реверсії ситуації?

зумовно (більше, ніж " Ю Н " чи "Острів з Очевидно, що новели К. Філіпа Діка "оберта бетону"), є сучасним взірцем цієї наукової

ються", якщо можна так сказати (але сказати

фантастики, яка перестала такою бути. "Ава так уже не дуже-то й можна, і саме тому, що

рія" — це наш світ, у ньому нічого не "вига цей новий світ "антигравітаційний", або то дано": у ньому все гіперфункціональне,—

му, що коли він ще обертається, то робить це

дорожній рух і аварія, техніка і смерть, секс і

наколо дірки реального, навколо дірки уявно фотооб'єктив,— у ньому все ніби якась вели го), у цьому новому просторі. У ньому не

ка, синхронна і симульована машина: тобто

шукають альтернативного космосу, космі як прискорення наших власних моделей, усіх

чного фольклору чи екзотики, ані галакти моделей, які оточують нас, перемішані та пе чних подвигів — бо відразу потрапляють до

ретворені на гіперопераційні у безповітряно тотальної симуляції, іманентної, без першо му просторі. Саме це відрізняє "Аварію"

причини, без минулого, без майбутнього, до

майже від усієї наукової фантастики, котра

підвішеного стану всіх координат (менталь більшість часу все ще обертається навколо

них, часових, просторових, знакових) — мо старої пари (механічної і механістичної) —

ва йде не про паралельний світ, світ-копію чи

функція/дисфункція, яку вона переносить у

навіть про можливий світ, — ні про можли майбутнє за тими самими силовими лініями і

вий, ні про неможливий, реальний чи ірре з тими самими цілями, що існують і в норма альний: про гіперреальний — світ симуля льному світі. Фантастика перевершує в ньо ції, — те, що є цілком іншим. І не тому, що

му реальність (або навпаки: це більш тонко),

182 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Симулякри і наукова фантастика

183

але за тими самими правилами гри. В "Ава епізоду. І стає очевидним, що вигадувати йо рії"" більше немає ані фантастики, ані реаль го немає потреби: він тут, він виринув на по ності, їх скасовує гіперреальність. Це і є, як верхню світу без таємниць, без глибини.

що вона таки існує, наша сучасна наукова

Без сумніву, найважчим сьогодні у скла фантастика. "Джек Барон, або Вічність", де дному світі наукової фантастики є розпізнати

які уривки з "Усі у Занзибар!"

те, що ще підкоряється (а це дуже велика ча Насправді наукова фантастика у цьому

стка) уявному другого порядку, порядку про значенні ніде більше не існує, і водночас во дуктивного/проективного, і те, що вже нале на скрізь — у циркуляції моделей, тут і зараз, жить до цієї невиразності уявного, до цієї у самій аксіоматиці навколишньої симуляції.

підвішеності, притаманної третьому порядку

Вона може раптово виникнути у необроблесимуляції. Так, можна чітко провести різни ному стані внаслідок простої інерції цього

цю між механічними машинами-роботами,

операційного світу. Який автор міг би "вига характерними для другого порядку, і кібер дати" (якраз таке вже більше не "вигадуєть нетичними машинами, такими як комп'ютер

ся") цю "реальність" західнонімецьких заво-та інші, які належать, за своєю аксіоматикою, дів-симулякрів, заводів, що повторно викори до третього порядку. Але один порядок ціл стовують безробітних у всіх ролях і на всіх

ком може поєднуватися з іншим, і комп'ютер

робочих місцях традиційного процесу праці, цілком може функціонувати як механічна су але які не виробляють нічого і вся діяльність пермашина, такий собі суперробот, надпотуж яких зводиться до гри в замовлення, конкуре на машина, демонструючи продуктивний дух

нцію, обмін документами, в бухгалтерський

симулякрів другого порядку: він не виступає

облік, від заводу до заводу, всередині однієї

в такому разі як процес симуляції і ще засвід великої групи? В с е матеріальне виробництво

чує рефлекси світу, наділеного метою (в то повторюється в порожнечі (один з цих заво-му числі амбівалентність та здатність повста дів-симулякрів навіть "реально" збанкруту вати, як комп'ютер у "2001 році" чи Шел-вав, удруге звільнивши своїх власних безро мейнезер в "Усі у Занзибар!").

бітних). Це і є симуляція: не тому, що ці за Між оператичним (театральний статус, води фальшиві, а якраз тому, що вони реаль статус фантастичної театральної машинерії, ні, гіперреальні, і що вони враз відправляють "оперний театр" техніки), що відповідає пер "справжнє" виробництво, виробництво "сер шому порядку, оперативним (індустріальний

йозних" заводів, до тієї самої гіперреально-статус, статус виробництва, енергосилового сті. Те, що чарує тут, це не протиставлення: виконавчого механізму), що відповідає дру справжні заводи/фальшиві заводи, а навпаки, гому порядку, і операційним (кібернетичний, відсутність чіткої межі між ними, той факт, алеаторний статус, плаваючий статус "мета-що решта виробництва має не більше рефе-техніки"), що відповідає третьому порядку, ренційної основи чи глибинної мети, ніж це на рівні наукової фантастики сьогодні ще мо підприємство-"симулякр". Саме в цій гіпер-жуть мати місце будь-які випадки взаємодії.

реалістичній індиферентності і полягає спра Однак лише останній порядок ще може заці вжня "науково-фантастична" якість цього

кавити нас по-справжньому.

ТВАРИНИ:

ТЕРИТОРІЯ І МЕТАМОРФОЗИ

Чого прагнули кати Інквізиції? Визнання Зла, принципу Зла. Потрібно було змусити обви нувачених сказати, що їхня вина лише випа дкова, що вона — наслідок втручання прин ципу Зла в божественний порядок. Таким чи ном, визнання відновлювало причинність, що

викликала довіру, і тортури, знищення зла

через тортури, було лише тріумфальним (не

садистським і не покутним) завершенням то го діяння, яке призвело до породження Зла

як причини. Інакше найменша єресь ставила б

під сумнів усе Боже творіння. Так само й ми, коли використовуємо і завдаємо шкоди тва ринам у лабораторіях, у космічних ракетах, вдаючись, в ім'я науки, до цієї експеримента льної жорстокості, — яке визнання ми пра гнемо вирвати у них під скальпелем і елект родами?

А якраз визнання принципу об'єктивності, у якому наука ніколи не була впевнена і в який вона потай втрачає віру. Потрібно зму сити тварин сказати, що вони не тварини, що

звірство, дикість, з усім тим неосягненним, радикально несумісним з розумом, що вони містять у собі, не існують і що, навпаки, най більш звірячі, найбільш незвичайні, най більш анормальні вчинки знаходять своє по яснення у науці, перетворюючись на фізіоло гічні механізми, церебральні зв'язки тощо.

Потрібно вбити в тваринах звірство і його

принцип невизначеності.

186 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Тварини: територія і метаморфози

187

Експериментування, відтак, перестає бути

разитів. Антитіла втрачають свою ефектив засобом для досягнення мети, воно — сучас ність, самиці стають стерильними. Стихійно, ний виклик і сучасні тортури. Воно не обґру якщо можна так сказати, зростає смертність.

нтовує чогось зрозумілого, воно вириває на Істерія курчат поширюється на всю групу, укове визнання, як колись виривали відкрите колективне "психічне" напруження може до визнання віри. Визнання, позірні відхилення

сягати критичної межі: тоді всі тварини по від якого у вигляді хвороби, божевілля, звір чинають з криком літати в усіх напрямках.

ства є лише тимчасовим розладом у транспа-Після закінчення кризи настає пригніченість, рентності причинності. Цей доказ, як колись загальний страх, тварини ховаються по ку доказ божественного розуму, має постійно і

тках, безголосі і ніби паралізовані. Після пер повсюдно поновлюватися — у цьому значен шого ж потрясіння криза поновлюється. Так

ні ми всі тварини, причому тварини лабора може тривати кілька тижнів поспіль. Були

торні, яких постійно піддають тестуванню, спроби давати їм транквілізатори...

аби вирвати з них рефлекторні реакції, тобто

Канібалізм серед свиней. Тварини ранять

ті ж самі визнання раціональності в останній

самі себе. Телята починають облизувати все

інстанції. Повсюди звірство має поступитися

навколо, іноді аж до смерті.

місцем рефлекторному анімалізмові, звільня ючи порядок непоясненного, дикого, втілен "Слід наголосити, що сільськогосподарські

ням якого для нас, через своє мовчання, як тварини страждають психічно... Постає

раз і лишилися тварини.

потреба в зоопсихіатрії... Фрустраційні

психічні стани становлять перешкоду для

Тварини, відтак, були нашими попередни нормального розвитку".

ками на шляху ліберального винищення. Всі

аспекти сучасного поводження з тваринами

Темрява, червоне світло, різні пристосу нагадують про маніпулювання з боку люди вання, транквілізатори — нічого не допома ни, про експерименти з прискореного індуст гає. У свійських птахів існує ієрархія доступу

ріального вирощування тварин.

до їжі, pick order. В умовах перенаселення останнім у цьому порядку взагалі не вдається

Європейські ветеринари, що зібралися на

харчуватися. Люди захотіли зламати pick or конгрес у Ліоні, висловили занепокоєння з

der і демократизувати доступ до їжі за допо приводу хвороб та психічних розладів, які

могою іншої системи розподілу. Невдача: поширюються в індустріальному тварин руйнування цього символічного порядку при ництві.

зводить до повного замішання серед птиці і

("Наука і майбутнє", липень 1973 р.) до хронічної нестабільності. Чудовий при Серед кроликів поширюється хвороблива

клад абсурдності: відомі аналогічні руйну тривожність, вони стають копрофагами і

вання, до яких спричинила демократична до втрачають здатність до розмноження. Уже

бра воля у племінних суспільствах.

від народження кролик здається "тривож Тварини зазнають соматичних змін внаслі ним", "непристосованим". Спостерігається док психічних переживань! Надзвичайне від більша вразливість до інфекцій та різних па-криття! Ракові захворювання, шлункові вира-

188 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Тварини: територія і метаморфози

189

зки, інфаркти міокарда у мишей, свиней, ку Проти індустріальної організації смерті

рчат!

тварини не мають іншого засобу і не можуть

Як висновок, каже автор, видається, що

кинути іншого виклику, ніж самогубство. Усі

єдиними ліками є простір — "трохи більше

описані аномалії ведуть до самогубства. Цей

простору, і багато з тих розладів, які ми спо опір означає невдачу індустріального підхо стерігаємо, зникли б". У будь-якому разі, "до ду (зниження прибутковості), та особливо

ля цих тварин стала б менш жалюгідною".

відчувається те, що він зачіпає фахівців у їх Відтак він задоволений конгресом: "Сучасна

ньому логічному підході. Якщо виходити з

стурбованість дслею сільськогосподарських

логіки рефлекторної поведінки та взаємозв'я тварин поєднує, в черговий раз, моральність зку тварина — машина, з логіки раціональ та правильно усвідомлений інтерес". "З при ної, то ці аномалії неможливо кваліфікувати.

родою не можна чинити абищо". Оскільки

Тож тварин слід наділити психікою, ірраці розлади стали настільки серйозними, що по ональною і розладнаною психікою, прирече чали шкодити рентабельності підприємства, ною на ліберально-гуманістичну терапію, хо це зниження прибутковості може змусити ви ча кінцева мета лишатиметься при цьому не робників створити тваринам більш нормальні

змінною: смерть.

умови життя. "Аби вирощування було здоро Таким чином, ми наївно відкриваємо пси вим, відтепер необхідно буде піклуватися та хіку тварини як нове і недосліджене наукове

кож про психічну рівновагу тварин". І він пе поле, у момент, коли та виявляється непри-редбачає той час, коли тварин, як людей, від стосованою до смерті, яку для неї готують.

правлятимуть у сільську місцевість для від Так само ми повторно відкриваємо психоло новлення цієї психічної рівноваги.

гію, соціологію, сексуальність в'язнів у мо Ще ніколи не було так гарно сказано, якою

мент, коли вже неможливо просто взяти їх

мірою "гуманізм", "нормальний порядок", під варту1. Стає очевидним, що в'язень по "якість життя" є відгалуженнями рентабель требує свободи, сексуальності, "нормально ності. Яка яскрава паралель між цими хвори сті", аби витримати в'язницю, так само, як

ми тваринами, призначеними для отримання

індустріальні тварини потребують певної

прибутку, і людиною, призначеною для кон "якості життя", аби нормально померти. І в центрації індустрії, наукової організації пра цьому немає нічого суперечливого. Робітник

ці та конвеєрних заводів! І тут також капіта лістичні "вирощувані" були змушені до болі Так, у Техасі чотириста чоловіків і сто жінок ви сного перегляду інструкції з використання, пробовують найм'якший у світі виправний заклад. У

до запровадження інновацій та постійних

червні минулого (1980) року в ньому народилася дів удосконалень у вигляді "якості праці", "зба чинка, і за два роки сталося лише три втечі. Чоловіки і гачення змісту завдань", до відкриття "гума жінки їдять разом і зустрічаються під час групових нітарних" наук та "психосоціологічного" ви сеансів психології. У кожного в'язня єдиний ключ від міру заводу. Лише незворотна смерть може

його індивідуальної камери. Парам вдається усамітню зробити приклад тварин більш яскравим, ніж

ватися в порожніх камерах. На сьогодні втекло три дцять п'ять в'язнів, але більшість із них повернулися з приклад людей, приставлених до конвеєра.

власної волі.

190 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Тварини: територія і метаморфози 191

також потребує відповідальності, самовряду трапилося все те, що трапляється з нами. На вання, аби краще відповідати імперативові

ша доля ніколи не розходилася з їхньою до виробництва. Будь-яка людина потребує пси лею, і в цьому полягає гіркий реванш над

хічного життя для своєї адаптованості. Іншої

Людським Розумом, який вичерпав свої сили, причини для пришестя психічного, свідомого утверджуючи абсолютну перевагу Людсько чи несвідомого, не існує. І його "золотий

го над Тваринним.

вік", який триває досі, збігатиметься в часі з

Утім, тварини отримали свій статус не неможливістю раціональної соціалізації в

людськості лише в перебігу прогресу розуму

усіх сферах. Ані гуманітарні науки, ані пси та гуманізму. Логіка, паралельна логіці раси хоаналіз ніколи не постали б, якби якимсь

зму. Об'єктивне "царство" тварин існує лише дивом було можливо звести людину до "раці відтоді, як з'явилася Людина. Повторення ге ональних" типів поведінки. Усе це відкриття

неалогії їхніх статусів стосовно один одного

психологічного, складність якого може зро зайняло б занадто багато часу, але безодня, стати до безконечності, викликане неможли яка розділяє їх сьогодні, безодня, яка дає

вістю експлуатувати до смерті (робітників), змогу посилати тварин відповідати замість тримати під вартою до смерті (в'язнів), відго нас у ці страхітливі світи позаземного про довувати до смерті (тварин), виходячи з чі стору і лабораторій, безодня, яка дозволяє

ткого закону еквівалентності:

нищити види, водночас відправляючи їх до

— стільки-то калорій енергії і часу = сті архівів, як окремі екземпляри тварин відпра льки-то робочої сили;

вляють до африканських заповідників чи до

— такий-то злочин = таке-то еквівалентне

пекла зоопарків, — тому що в нашій культурі

покарання;

місце для них з'являєтся лише у разі їх сме — стільки-то їжі = оптимальна вага та ін рті, — і все це прикрито расистською сенти дустріальна смерть.

ментальністю (малюки тюленів, Бриджит Ба Усі ці речі пробуксовують, і тоді постає

рдо), ця безодня, що розділяє їхньої, стала

психічне, ментальне, невротичне, психо-соці-наслідком одомашнення диких тварин, так альне тощо, і не для того, щоб розірвати це

само як справжній расизм став наслідком за маячне рівняння, але для того, щоб відновити

провадження рабства.

скомпрометований принцип еквівалентності.

Раніше тваринам був притаманний більш

У підсумку, виявившись в'ючними твари священний, більш божественний характер, нами, вони змушені були працювати для лю ніж людям. У первісних людей немає навіть

дини. Як піддослідні тварини, вони мають

"царства" людей, і довгий час порядок тва відповідати на запитання науки. Як тварини, рин лишається порядком референції. Лише призначені для споживання, вони стали інду тварина гідна того, щоб бути принесеною в

стріальним м'ясом. Як тварини, що зазнали

жертву, як божество, і лише потім, у спадно соматичних змін внаслідок психічних пере му порядку, іде людська жертва. Люди кла живань, вони зобов'язані сьогодні розмовля сифікують себе за походженням від тварини: ти мовою "психів", відповідати за своє психі так, індіанці бороро (орарімугудоге) " є " па чне і за злочини свого несвідомого. З ними

пугами арара. Це явище не належить до

192 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Тварини: територія і метаморфози

193

дологічного чи психоаналітичного поряд пташок, хом'ячків, огорнутих, як соломою, ку — ні до ментального порядку класифіка любов'ю свого хазяїна. Шлях, що його про ції, до чого Леві-Строс звів зображення тва йшли тварини від божественної жертви до

рин (хоча те, що тварини могли користувати собачого кладовища, над яким лине тиха му ся мовою, вже було фантастичним, це також

зика, від священного виклику до екологічних

було складовою їхньої божественності), —

сентиментів, достатньо говорить про вульга ні, воно означає, що бороро і арара є складо ризацію статусу самої людини — що ще раз

вою одного циклу і що фігура циклу виклю вказує на несподіваний взаємний зв'язок між

чає будь-який поділ на види та всі ті виразні

ними.

протиставлення, якими ми живемо. Структу Наше сентиментальне ставлення до тварин

рне протиставлення диявольське за характе є особливо надійним знаком тієї зневаги, у

ром, воно поділяє і зіштовхує відмінні іде якій ми їх тримаємо. Воно пропорційно зале нтичності: таким є виділення Людського, яке

жить від цієї зневаги. Саме в міру свого від відкидає тварин у Нелюдське, — щодо ци несення до сфери безвідповідальності, не клу, то він символічний: він скасовує позиції людськості тварина стає гідною людського

у послідовності із змінним напрямком — у

ритуалу любові та захисту, точнісінько так, цьому значенні бороро " є " арара, і це те саме як нею стає дитина в міру свого віднесення

значення, в якому канак говорить, що мертві

до статусу наївності та інфантильності. Сен прогулюються серед живих. (Чи до чогось

тиментальність — це лише безконечно по схожого прагне Дельоз зі своїм "тваринним

м'якшена форма звірства. Ми натягуємо на

становленням" і коли закликає: "Будьте ро тварин своє расистське співчуття, аж поки не

жевою пантерою!"?)

перетворюємо їх самих на сентиментальних.

Хай там як, але тваринам завжди була при Ті, хто раніше приносив тварин у жертву, таманна, до нашої появи, божественна або не розглядав їх як безголову худобу. І навіть

жертовна шляхетність, описи якої знаходимо

люди середньовіччя, які засуджували і кара в усіх міфологіях. Навіть вбивство під час

ли їх з дотриманням звичайних формально полювання ще лишається символічним зв'я стей, були в цьому набагато ближчими до

зком, на противагу розтину з експеримента них, ніж ми, на яких така практика наводить

льною метою. Навіть доместикація ще ли жах. Вони вважали їх винними: це було їх

шається символічним зв'язком, на противагу

пошануванням. Ми ж вважаємо їх за ніщо, і

індустріальному вирощуванню. Досить лише

саме на цій основі ми "гуманні" з ними. Ми зауважити той статус, який мають тварини у

більше не приносимо їх у жертву, ми не кара селянському суспільстві. При цьому не слід

ємо їх більше, і ми пишаємося цим, але це

змішувати статус доместикації, що передба лише тому, що ми одомашнили їх, і навіть гі чає існування землі, клану, системи спорі рше: тому, що ми створили з них радикально

дненості, складовою якої є і тварини, зі ста нижчий світ, котрий навіть не заслуговує на

тусом домашньої тварини — єдиного виду

нашу справедливість, хіба що на нашу при тварин, що лишився нам поза межами запові в'язаність та на соціальне милосердя; котрий

дників та місць вирощування, — собак, котів, навіть не заслуговує на покарання та смерть, 13 — 4-2630

194 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Тварини: територія і метаморфози

195

хіба що на проведення експериментів та на

на бік взаємної спокуси людини і тварини, знищення у вигляді м'яса для різника.

страхітливої спокуси одного порядку іншим, Саме резорбція будь-якого насильства, що порядку людського і тваринного. Конґ поми коїться щодо них, і становить сьогодні стра рає через те, що йому вдалося відновити зв'я хітливість тварин. На зміну насильству жер зок, через спокусу, з цією можливістю мета твоприносин, що виступає "інтимним" наси морфози одного царства в інше, з цією кро-льством (Батай), прийшло сентиментальне возмісною близькістю, так ніколи й не реалі або експериментальне насильство, яке є на зованою, хіба що у символічно-ритуальний

сильством відстороненим.

спосіб, між тваринами і людьми.

Страхітливість набула іншого значення.

По суті, шлях, що його пройшли тварини, Оригінальну страхітливість тварин, предмет не відрізняється від шляху божевілля та ди жахання й зачарування, який ніколи не буває

тинства, сексу чи чорної раси. Логіка виклю негативним, лише амбівалентним, і є водно чення, позбавлення свободи, дискримінації і, час об'єктом обміну і метафори — під час обов'язково натомість, логіка реверсії, зворо жертвоприносин, у міфології, в геральдично тне насильство, яке призводить до того, що

му бестіарії і навіть у наших снах та наших

ціле суспільство починає рівнятися на аксі фантазмах, — цю страхітливість, що супро оми божевілля, дитинства, сексуальності та

воджується всілякими загрозами та всіляки нижчих рас (очищених, слід сказати, від того

ми метаморфозами, страхітливість, яка потай

радикального запитання, на яке вони змушу знаходить свій розв'язок у живій культурі

ють відповідати з самого осереддя свого ви людей і яка є однією з форм альянсу, ми об ключення). Конвергенція цивілізаційного

міняли на видовищну страхітливість: страхі процесу засліплює. Тварини, подібно до ме тливість Кінґ-Конґа, вирваного з джунглів і

ртвих та багатьох інших, пройшли цей непе перетвореного на зірку мюзик-холу. Культу рервний процес долучення через знищення, рний сценарій враз набув іншого спрямуван який полягає в тому, щоб ліквідувати, а потім

ня. Раніше культурний герой нищив звіра, змусити говорити зниклі види, і добитися-дракона, потвору — і з розлитої крові поста таки від них визнання свого зникнення. Зму вали рослини, люди, культура; сьогодні ж

сити говорити тварин, як змушували говори тварина Кінґ-Конґ приходить, аби спустоши ти божевільних, дітей, секс (Фуко). Це тим

ти індустріальні метрополії, приходить, аби

більш ілюзорно для тварин, що їхній прин звільнити нас від нашої мертвої культури, що

цип невизначеності, до якого вони змушують

стала такою після того, як викреслила з себе

людину з моменту розриву їхнього союзу, будь-яку реальну страхітливість і розірвала ґрунтується на тому, що вони не розмовляють.

укладений з нею пакт (який виражається у

Історичною відповіддю на виклик божевіл фільмі через примітивне підношення жінки).

ля стала гіпотеза про несвідоме. Несвідоме є Глибинна спокуса фільму зумовлена саме ці тим логістичним засобом, який дає змогу ос єю інверсією смислу: вся нелюдськість пере мислювати божевілля (і, більш загально, будь-ходить на бік людей, весь гуманізм перехо яке дивне чи аномальне утворення) у системі

дить на бік звіра, що перебуває в неволі, та

смислу, розширеній до відсутності смислу, і

13»

196 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Тварини: територія і метаморфози

197

який звільнить місце для жахів божевільного, док. Імперіалізм розуму, неоімперіалізм від що піддаються відтепер розумінню завдяки ви мінності.

користанню певного дискурсу: психіка, ім Головне при цьому те, що ніщо не уникає

пульс, гальмування тощо. Це божевільні зму імперії смислу, поділу смислу на частки. Зви сили нас до гіпотези про несвідоме, але, нато чайно, за всім цим ніхто з нами не розмов мість, це ми штовхнули їх до цієї пастки. Адже

ляє — ні божевільні, ні мертві, ні діти, ні дику якщо попервах Несвідоме ніби обертається

ни, і, по суті, ми нічого не знаємо про них, але

проти Розуму і несе його радикальне руйну головне при цьому те, що Розум врятував своє

вання, якщо воно, як здається, ще потенційно

обличчя і що ніщо більше не замовчується.

заряджене на розрив з божевіллям, то згодом

Щодо тварин, то вони не розмовляють. У

воно обертається проти останнього, тому що

світі слова, що зростає, у світі, де існує обо воно — це те, що дає змогу приєднати боже в'язок зізнання і слова, вони єдині залиша вілля до розуму більш універсального, ніж кла ються німими, і внаслідок цього нам здаєть сичний.

ся, що вони відступили далеко від нас, ген за

Божевільні, колись німі, опинилися сього горизонт істини. Та саме через це ми перебу дні в центрі уваги: до них почали прислуха ваємо з ними у близьких взаєминах. Важлива

тися після того, як було знайдено ґратку, щоб

не екологічна проблема їхнього виживання.

читати їхні повідомлення, що сприймалися

Важливою завжди була і досі лишається про раніше як абсурдні і не піддавалися розши блема їхнього мовчання. У світі, який прямує

фруванню. Почали говорити діти, це вже бі до того, аби нічого не робити, окрім того, щоб говорити, у світі, який пристав до геге льше не ці дивні й водночас малозначні істо монії знаків і дискурсу, їхнє мовчання набу ти у світі дорослих — діти мають значення, ває дедалі більшого значення для нашої орга вони перетворилися на означуюче — не вна нізації смислу.

слідок якогось "зняття обмежень" з їхнього слова, а тому, що розум дорослих дістав

Звичайно, їх змушують говорити, і то всіля більш рафіновані засоби, аби відвести загро кими способами, один небезневинніший за ін ший. Вони були носіями морального дискурсу

зу їхнього мовчання. Було почуто також пе людини у байці. Вони були підпертям стру рвісних людей, їх добиваються, слухають, ктурного дискурсу в теорії тотемізму. Вони вони перестали бути тваринами, і Леві-Строс

щодня передають своє "об'єктивне" повідом мав рацію, коли казав, що їхні ментальні

лення — анатомічне, фізіологічне, генети структури такі самі, як наші, психоаналіз по чне — в дослідних лабораторіях. Вони по че єднав їх з Едипом і лібідо — спрацювали всі

рзі слугували за метафору для чеснот і поро наші коди, і вони відповіли на них. їх було

ків, за модель екологічної енергетики, за ме поховано під мовчанням, сьогодні їх ховають

ханічну і формальну модель у біоніці, за фан-під словом, під "відмінним" словом, звісно тазматичний регістр у несвідомому і за остан ж, але під лозунгом "відмінності", як колись ню в часі модель повної детериторіалізації ба під лозунгом унікальності Розуму,— не слід

жання у "тваринному становленні" Дельоза

впадати в оману,— виступає той самий поря-

(парадоксальна річ: обрати тварину за модель

198 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Тварини: територія і метаморфози

199

детериторіалізації, тоді як вона є переважно

тварини незбагненні для нас: і в режимі сві істотою, пов'язаною з територією).

домого, і в режимі несвідомого. Отже, йдеть У всіх цих випадках — у метафорі, під час

ся не про те, щоб силоміць здолати їхню не досліду, в моделі, алегорії (не забуваючи про

збагненність, а якраз навпаки, щоб побачити, їхню харчову "споживну вартість") — тварин у чому вони ставлять під сумнів саму цю

зобов'язують висловлюватися. Вони ніде не

гіпотезу несвідомого і до якої іншої гіпотези

говорять по-справжньому, бо лише надають

вони нас приневолюють. Ось у чому сенс, чи

ті відповіді, яких від них вимагають. Це їхній

нонсенс, їхнього мовчання.

власний спосіб відсилати Людське до його

Ось у чому полягало мовчання божевіль циркулярних кодів, за якими ми стаємо об' них, яке приневолило нас до гіпотези про не єктом аналізу з боку їхнього мовчання.

свідоме, — ось у чому полягає опір тварин, Неможливо уникнути реверсії, яка є на який змушує нас міняти гіпотезу. Адже, як слідком усякого виключення. Якщо відмови що вони незбагненні для нас і лишатимуться

ти божевільним у розумі, то це рано чи пізно

такими, ми все-таки живемо з ними певним

веде до руйнування засад цього розу чином у злагоді. І якщо ми живемо у злагоді, му, — божевільні, сказати б, вдаються до по то, звісно ж, не під знаком загальної екології, мсти. Якщо відмовити тваринам у несвідомо під яким у такій собі планетарній ніші, що є

му, в придушенні бажань, у символічному

лише збільшеним виміром Платонової пече (яке змішується з мовою), то це рано чи пізно

ри, привиди тварин і природні стихії спілку зумовить те, можна сподіватися, що в резуль ються з тінями людей, котрі врятувалися від

таті чогось подібного до зміщення внаслідок

політичної економії, — ні, наше глибоке по розриву між божевіллям і несвідомим під

розуміння з тваринами, навіть з тими, які

сумнів буде поставлено правильність цих

зникають, перебуває під об'єднаним знаком, концептів, — у тому вигляді, в якому вони на вигляд ніби оберненим, метаморфози і

керують нами сьогодні, складаючи нашу від території.

мінність. Адже якщо раніше перевага Люди Здається, немає нічого стабільнішого в

ни ґрунтувалася на монополії свідомості, то

плані збереження виду, ніж тварини, і все-та сьогодні вона ґрунтується на монополії не ки вони є для нас символом метаморфози, свідомого.

всіх імовірних метаморфоз. Немає нічого

Тваринам не притаманне несвідоме, це за більш мандрівного, більш кочового на ви гальновідома річ. Вони, без сумніву, бачать

гляд, ніж тварини, і все-таки їхній закон —

сни, але це припущення біоелектричного по це закон території2. Слід, однак, відокремити

рядку, і їм бракує мови, яка єдина здатна зро від цього поняття території будь-які викри-бити сон осмисленим, вписавши його в сим волічний порядок. Ми можемо перебувати

під владою фантазій щодо них, проектувати

Блукання тварин - це міф, і сучасне зображення

несвідомого та бажання як чогось, що блукає і пере на них свої фантазми і вірити, що перебува буває у постійному русі, належить до того самого по ємо разом з ними в цій мізансцені. Та це ли рядку. Тварини ніколи не блукали і ніколи не були ше тому, що нам так зручно, — насправді ж

відірвані від території. Ціла визвольна фантасмагорія 2 0 0 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Тварини: територія і метаморфози

201

влення смислу. Мова зовсім не йде ні про

органічного права на приватну власність з

розширене відношення окремого суб'єкта чи

боку індивіда, клану чи виду, •— саме таким є

групи до власного простору, щось подібне до

фантазм психології та соціології, розширеної

до меж загальної екології, — ні про цей рі зновид життєвої функції, екологічного ковпа вимальовується при протиставленні зобов'язань, які ка, в якому у спрощеному вигляді подано

накладає сучасне суспільство, та зображення природи і тварин як дикого стану, як свободи "задовольняти всі всю систему потреб3. Територія — це й не

свої потреби", а сьогодні "виконувати всі свої бажан простір, у тому значенні свободи і привла ня", - адже сьогоднішній русоїзм обрав за принцип снення, яке цей термін несе для нас. Ні ін форми невизначеність імпульсу, блукання бажання і стинкт, ні потреба, ні структура (хай навіть

номадизм безконечності. - але це та сама містика ви "культурна" і "поведінкова"), поняття тери вільнених, не закодованих сил, які не мають іншої ме торії певним чином протиставляється також

ти, окрім власного виверження.

Тож вільна, незаймана природа, природа без меж і

поняттю несвідомого. Несвідоме — це "захо території, де кожен блукає, як йому заманеться, ніколи вана", погамована і безконечно розгалужена

не існувала, хіба що в уявному, що належить до до структура. Територія відкрита і окреслена.

мінуючого порядку і еквівалентним дзеркалом якого Несвідоме — це місце безконечного повто воно є. Ми проектуємо як ідеальну дикість (природа, рення погамувань та фантазмів суб'єкта. Те-бажання, тваринне начало, укорінення...) саме ту схе му детериторіалізації, яка є притаманною для еконо мічної системи і капіталу. Свободу ніде не можна зна йти, окрім як у капіталі, саме він створив її, саме він Так, Анрі Лаборі відкидає тлумачення території під працює над її поглибленням. Відтак існує чіткий зв'я кутом зору інстинкту чи приватної власності: "Ні в гіпо зок між суспільним законодавством (урбаністичним, таламусі, ні деінде досі не виявлено групу клітин чи промисловим, репресивним тощо), яке охороняє вар диференційовані нервові шляхи, що були б пов'язані з тість, та уявною дикістю, яку йому протиставляють: і поняттям території... Викликає сумніви існування цен те, й інше '"позбавлене території", і одне за образом тру території... Марно звертатися до якогось особли іншого. Утім, радикальність '"бажання", це помітно в вого інстинкту",- а ліпше звернутися до функціональ сучасних теоріях, зростає тією самою мірою, що й

ності потреб, розширеної до виявів культурної пове культурна абстракція, і аж ніяк не як антагоністичне дінки, яка є сьогодні вульгатою, буденною для будь-явище, а абсолютно в тому самому русі, русі тієї самої якої економії, психології, соціології тощо: "Територія форми, яка стає все більш декодованою, більш нецент-стає таким чином простором, необхідним для реалізації рованою, більш ""вільною" і охоплює водночас і наше акту задоволення, життєвим простором... Ковпак, те реальне, і наше уявне. Природа, свобода, бажання то риторія становлять таким чином ділянку простору, що що навіть не виражають мрії, яка була б протилежною перебуває у безпосередньому контакті з організмом, ту капіталу, вони безпосередньо відображають прогрес чи ділянку, де він "відкривається" для термодинамічних спустошення цієї культури, вони навіть випереджають обмінів з метою підтримання власної структури. Вна її, адже вони мріють про повну детериторіалізацію там, слідок зростання взаємної залежності між людськими де система передбачає її лише частковою: вимога "сво індивідами, внаслідок шокуючої близькості, характер боди" - це завжди тільки вимога мати можливість ру ної для великих сучасних міст, індивідуальний ковпак хатися далі за систему, однак у тому самому напрямку.

став набагато тіснішим..." Концепція, що за своїм ха рактером є просторовою, функціональною, гомеоста Ні тварини, ні дикуни не знайомі з "природою" у тичною. Так, ніби метою групи чи людини, чи навіть нашому значенні: їм відомі лише окреслені межами і тварини є рівновага їхнього ковпака та гомеостаз їхніх позначені території, території як непроторені прос обмінних процесів, внутрішніх і зовнішніх!

тори, на яких панує принцип відповідності.

2 0 2 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

ЗАЛИШОК

риторія ж — це те місце, де відбувається за вершений цикл передачі кревного та обмі нів — без суб'єкта, але й без винятку: цикл

тваринний і рослинний, цикл речей і ба гатств, цикл передачі кревного і продовжен ня виду, цикл жіночий і ритуальний, — су б'єкт відсутній, та все перебуває тут у по стійному обміні. Зобов'язання мають тут аб солютний характер, реверсивність тотальна, Коли забрати все, то нічого не лишається.

але тут ніхто не зазнає смерті, бо все перебу Неправильно.

ває у стані перетворень. Ні суб'єкта, ні сме Рівняння з усім і нічим, з відніманням за рті, ні несвідомого, ні придушення, бо немає

лишку хибне від початку до кінця.

нічого, що перешкоджало б послідовному

І не тому, що залишку немає. Однак остан розвитку форм.

ній ніколи не має ні самостійної реальності, У тварин немає несвідомого, бо у них є те ні власного місця: характерно, що і поділ, і

описування, і виключення вказують стосовно

риторія. У людей несвідоме з'явилося лише

нього на... що саме? Якраз завдяки відніман після того, як вони втратили територію. У

ню залишку набуває свого обґрунтування та

них було відібрано водночас територію і пе стає реальністю... що саме?

ретворення— несвідоме є тією індивідуаль Дивна річ, для нього не існує протилежно ною жалобною структурою, де безпереста го члена бінарної опозиції: можна сказати

нку, і без надії, переграється ця втрата,— і

праві/ліві, те саме/інше, більшість/меншість, тварини викликають ностальгію по ній. Тож божевільне/нормальне тощо, але залишок/ ?

їхнім питанням до нас мало б бути таке: чи

По інший бік риски не стоїть нічого. "Сума і

не живемо ми вже зараз, незважаючи на

остача", рахунок до сплати і решта, операція

вплив лінійності та акумуляції розуму, незва і рештки — ці поняття не є чіткими протиле жаючи на вплив свідомого і несвідомого, за

жностями.

грубими, символічними правилами циклічно І все ж те, що стоїть по інший бік залишку, сті та безконечної реверсії в рамках обмеже існує і навіть є виразним членом, сильною

ного простору? І чи йдучи далі за ідеальну

долею такту, переважним елементом у цій

схему, яка є схемою нашої культури і, мо по-дивному асиметричній опозиції, у цій

жливо, будь-якої культури взагалі, схему на структурі, яка і не є нею. Але цей виразний

громадження енергії та її кінцевого вивіль член не має назви. Він анонімний, позбавле нення, чи не мріємо ми радше про імплозію, ний стабільності та означення. Він позитив ніж про вибух, про метаморфозу, радше ніж

ний, але тільки неґативне робить його реаль про енергію, про обов'язок і ритуальний ви ним. У крайньому разі, його можна було б

клик, радше ніж про свободу, про територі визначити як залишок залишку.

альний цикл, радше ніж про... Та тварини не

Таким чином, набагато більшою мірою, ніж

ставлять запитань. Вони мовчать.

до чіткого поділу, залишок відсилає до двох

2 0 4 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Залишок

2 0 5

локалізованих членів, до змінної і реверсивної

нки тощо — все, що не соціалізувалося, "со структури, структури з неминучою реверсією, ціальні" випадки, аналогічні випадкам пато в якій ніколи не відомо, що є залишком чого. У

логічним. Сектори, які необхідно поглинути, жодній іншій структурі неможливо виконати сегменти, які ізолюються "соціальним" у міру цю реверсію, або це включення речі в саму се його розширення. Призначені для ролі "зали бе: чоловічий рід не є жіночим родом жіночо шкових" на горизонті соціального, вони тим

го роду, нормальне не є божевіллям божевіл самим потрапляють під його юрисдикцію і

ля, праві не є лівими щодо лівих тощо. Ма неминуче знаходять своє місце в розширеній

буть, лише щодо дзеркала це питання матиме

соціальності. Саме завдяки цьому залишку

сенс: що, реальне чи відображення, є відби соціальна машина знову набирає обертів і от тком іншого? У цьому значенні можна гово римує новий заряд енергії. Але що відбува рити про залишок як про дзеркало, або про

ється, коли все підчищено, коли все соціалі дзеркало залишку. Справа в тому, що в обох

зовано? Тоді машина зупиняється, динаміка

випадках демаркаційна структурна лінія, лінія

стає зворотною, і вся система соціального са поділу смислу, стала рухливою, а значить, ма стає залишком. У міру того, як соціальне, смисл (максимально дослівно: можливість ру рухаючись уперед, ліквідує всі залишки, во хатися від одного пункту до іншого вздовж

но саме стає залишковим. Відводячи роль

вектора, визначеного шляхом взаємного пози-

"Суспільства" залишковим категоріям, со ціювання членів) більше не існує. Взаємного

ціальне саме відводить собі роль залишку.

позиціювання більше немає — адже реальне

Неможливість визначити, що є залишком

зникає, аби поступитися місцем відображен чого, характеризує етап симуляції та агонії роз ню, реальнішому за реальне, і навпаки — за пізнавальних систем, етап, на якому все стає

лишок зникає з лицьового боку, аби знову ви залишком і залишковим. З іншого боку, зни никнути на вивороті, в тому, залишком чого

кнення визначеної наперед структурної лінії

він був тощо.

поділу, яка відокремлювала залишок від ??? і

Так само і з соціальним. Хто скаже, чи не є

яка дає змогу відтепер кожному членові бути

залишок соціального несоціалізованим ли залишком іншого, характеризує етап реверси-шком, або що саме соціальне не є залишком, вності, коли віртуально залишку вже немає.

гігантськими відходами... чого саме? Проце Обидва судження одночасно "істинні" і не ви су, котрий, навіть якби він повністю зник і

ключають одне одного. Вони самі реверсивні.

лишився без назви, усе-таки мав би соціальне

Інший аспект, так само незвичайний, як

лише за залишок. Залишок може відповідати

відсутність протилежного члена: залишок ви всьому реальному. Коли система все погли кликає сміх. Будь-яка дискусія на цю тему

нула, коли все додано, коли нічого не ли викликає ту саму гру мовних засобів, ту саму

шається, вся сума набуває ознак залишку і

двозначність і те саме лихослів'я, що й дис стає залишком.

кусії про секс або смерть. Секс і смерть — це

Зверніть увагу на рубрику "Суспільство" га ті дві великі теми, які здатні, за загальним

зети "Monde", у якій парадоксальним чином

визнанням, збудити двоїстість та сміх. Однак

з'являються лише іммігранти, злочинці, жі-залишок — це третя і, можливо, єдина, бо дві 2 0 6 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Залишок

207

інші зводяться до неї, власне, як до символу

Залишок непристойний, бо він реверсивний

реверсивності. Адже чому ми сміємося? Ми

щодо себе самого і обмінюється на себе са сміємося лише з реверсивності речей, а секс і

мого. Він непристойний і викликає сміх, як

смерть є найбільшою мірою реверсивними

викликає сміх, глибокий сміх, одна лише від фігурами. Саме тому, що ставка у грі між чо сутність чіткої межі між чоловічим і жіно ловічим і жіночим, між життям і смертю має

чим, межі між життям і смертю.

постійний реверсивний характер, ми й смі Залишок став сьогодні сильною долею та ємося із сексу та смерті. І наскільки це спра кту. Саме на залишку базується нова вира ведливіше щодо залишку, який сам прохо зність. Настав кінець визначеній логіці вира дить через увесь цикл і мчить у безконеч зних протиставлень, де слабкий член висту ність за власною протилежністю, за власною

пав як залишковий. Сьогодні все міняється

копією, як Петер Шлеміль за своєю тінню?1

місцями. Психоаналіз сам є першою великою

теоретичною розробкою залишків (обмовки, сни тощо). Нами керує вже не політична еко ' Алюзія на Петера Шлеміля — Людину, що втра

номія виробництва, а політична економіка

тила тінь, не випадкова. Адже тінь, так само, як відо відтворення, рециркуляції — екологія і за браження у дзеркалі (у '"Студенті з Праги"), є переважно бруднення — політична економія залишку.

залишком, чимось таким, що може "відпасти" від тіла, Все нормальне переглядається сьогодні у сві точнісінько так, як волосся, екскременти чи кінчики тлі божевілля, котре було лише його незна нігтів, до яких вони прирівнювалися в усій архаїчній чним залишком. Це перевага всіх залишків, в

магії. Але вони, як відомо, є ще й ''метафорами" душі, подиху, Істоти, суті, того, що надає суб'єктові глибо усіх сферах, перевага невисловленого, жіно кого смислу. Без відображення чи без тіні тіло перетво чого, божевільного, маргінального, екскреме рюється на прозоре ніщо, воно саме стає тільки за

нтів і відходів у мистецтві тощо. Але це ще

лишком. Проникною для світла субстанцією, яка ли тільки різновид інверсії структури, різновид

шається, щойно тінь іде від нього. Воно більше не має повернення придушеного бажання як сильно реальності: всю реальність забрала з собою тінь (так, у го члена, повернення залишку як приросту

"Студенті з Праги" відображення, що розлітається разом смислу, як надлишку (але надлишок форма із дзеркалом, спричиняє негайну смерть героя — на слідок, класичний для фантастичних казок, — згадаймо льно не відрізняється від залишку, а пробле також "Тінь" Ганса Кристіана Андерсена). Так само тіло ма марнотратства надлишку в Батая не відрі може бути лише останком свого власного залишку, від зняється від проблеми поглинання залишків

ходами своїх власних відходів. Лише так званий ре у політичній економії розрахунку та дефіци альний порядок дає змогу поставити тіло на перше міс ту: різняться лише філософські підходи), по це в ієрархії референцій. Однак ніщо в символічному вернення роздування смислу, коли за основу

порядку не дає змоги стверджувати про пріоритет од береться залишок. Таємниця всіх "визво ного чи іншого (тіла чи тіні). І саме ця реверсія тіні щодо тіла, це випадіння головного, коли воно доходить лень", які відбуваються завдяки енергії, схо свого кінця під ударом малозначного, ця неперервна ваній по той бік межі.

поразка смислу, якої він зазнає від того, що від нього Отже, ми опинилися перед набагато оригі лишилося, хай то кінчики нігтів чи якийсь незначний предмет, саме вони й зумовлюють чарівність, красу і нальнішою ситуацією: не ситуацією простої

хвилюючу незвичайність цих історій.

інверсії та висування на перший план зали-

2 0 8 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Залишок

2 0 9

шків, а ситуацією нестійкості будь-якої стру ною формою. Щодо резерву придушених

ктури, будь-якого протиставлення, котра

афектів і відображень, то саме на ньому базу призводить до того, що вже немає навіть

ється наш новий альянс.

залишку, з тієї причини, що він повсюди і що, Однак, коли все придушено, то вже ніщо граючись межею, він самознищується як та не придушене. Ми не так вже й далеко від ці кий.

єї абсолютної точки придушення, в якій резе Нічого не залишається не тоді, коли все за рви самі починають руйнуватися, де валяться

брано, а тоді, коли речі перебувають у непе запаси фантазмів. Усе уявне, пов'язане з за рервній реверсії і навіть додавання більше не

пасами, енергією та тим, що від них лишаєть має сенсу.

ся, виникає у нас завдяки придушенню. Коли

Народження залишкове, якщо його симво останнє досягне точки критичного насичен лічно не повторено в ініціації.

ня, в якій його очевидність набуває протиле Смерть залишкова, якщо її розв'язок не

жного спрямування, тоді нічого не потрібно

знайдено в жалобі, під час колективного свя буде робити з енергією — ні вивільняти, ні

та жалоби.

витрачати, ні економити, ні виробляти: саме

Вартість залишкова, якщо її не поглинено і

поняття енергії зникне саме по собі.

не розсіяно в циклі обмінів.

Сьогодні залишок, енергоресурси, що за Сексуальність залишкова, коли вона стає

лишаються у нас, відтворення та консерва виробництвом сексуальних стосунків.

цію залишків перетворено на ключову про Саме соціальне залишкове, коли воно стає

блему людства. Як така, вона не має розв'я виробництвом "соціальних відносин".

зку. Будь-яка нова енергія, вивільнена чи ви Усе реальне залишкове,

трачена, утворюватиме новий залишок.

а все те, що залишкове, приречене на те, Будь-яке бажання, будь-який вияв енергії лі щоб безконечно повторюватися у фантазмі.

бідо викликатиме нове придушення. Що ж

Будь-яке накопичення є лише залишком і

тут дивного, адже сама енергія уявляється

накопиченням залишку, в тому значенні, що

лише в русі, який накопичує її та звільняє, воно є розривом альянсу і компенсує в ліній який придушує та "виробляє" її, тобто через ній безконечності накопичення і розрахунку, фігуру залишку та його копії?

в лінійній безконечності виробництва, енергії

Аби викорінити поняття енергії, необхідно

та вартості те, що раніше здійснювалося в

довести її споживання до безглуздого. Аби

циклі єднання. Тож те, що проходить цикл, викорінити поняття придушення, необхідно здійснюється повністю, тоді як у вимірі без довести його до максимального. Коли остан конечності все те, що перебуває за межею

ній літр енергії буде спожито (останнім еко безконечного, за межею вічності (цього резе логом), коли останнього тубільця буде про рву часу, що, як і будь-який резерв, також є

аналізовано (останнім етнологом), коли ос розривом альянсу), все це не що інше, як за танній товар буде вироблено останнім "тру лишок.

довим ресурсом", який лишатиметься, коли

Накопичення є тільки залишком, і приду останній фантазм буде витлумачено останнім

шення є тільки його оберненою симетрич-

аналітиком, коли все буде вивільнено та спо-14 — 4-2630

2 1 0 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

СПІРАЛЬНИЙ ТРУП

жито "за допомогою останньої енергії"", тоді стане помітно, що ця гігантська спіраль ене ргії та виробництва, придушення та несвідо мого, те, завдяки чому вдалося вмістити все в

одне ентропічно-катастрофічне рівняння, що

все це насправді не що інше, як метафізика

залишку, і ця метафізика враз знайде свій

розв'язок в усіх своїх наслідках.

Університет занепадає: не здатний функціо нувати в соціальному плані ринку та зайня тості, позбавлений культурної сутності та ці леспрямованості знання.

Навіть влада у власному розумінні більше

не існує: вона також занепадає. Звідси немо жливість повернення полум'я 6 8 - г о : перена-цілення критичного ставлення до знання про ти самої влади — вибухового протиріччя

знання і влади (або викриття їхньої змови, що одне й те саме) в Університеті і воднораз через символічне зараження (більшою мірою, ніж через політичне) в усьому інституційно-соціальному порядку. Цей поворот було по значено запитанням: Чому соціологи? Глухий

кут знання, запаморочення від незнання (тоб то водночас абсурдність і неможливість на копичення вартості в порядку знання) обер тається як абсолютна зброя проти самої вла ди, аби розламати її на частини за тим самим

запаморочливим сценарієм позбавлення пра ва давати розпорядження. Саме в цьому по лягає ефект 6 8 - г о . Він неможливий сьогодні, коли сама влада, слідом за знанням, накивала п'ятами, стала невловною. Сама відмовилася

від влади. У межах інституції, що відтепер

перебуває у підвішеному стані, без змісту

знання, без структури влади (хіба що цією

структурою є архаїчний феодалізм, котрий

керує симулякром механізму, що його при значення йому не зрозуміле, а збереження та-14*

2 1 2 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Спіральний труп

2 1 3

ке саме штучне, як збереження казарм і теат Влада (або те, що займає її місце) вже не

рів), агресивне вторгнення неможливе. Зна вірить в Університет. Насправді вона знає, чення має лише те, що прискорює гниття, ак що він — це лише зона розміщення та нагля центуючи увагу на пародійному боці, на ха ду за цілою віковою категорією, тож їй немає

рактері симулякра тих ігор, що їх ведуть аго діла до відбору — свою еліту вона відшукає

нізуюче знання та агонізуюча влада.

в іншому місці або ж по-іншому. Дипломи

Зі страйком усе якраз навпаки. Він знову

нічого не варті: то чому вона мала б відмо генерує ідеал можливого університету, ілю влятися видавати їх, втім, вона готова вида зію загального доступу до культури (яку не вати їх усім, тоді для чого ця провокаційна

можливо знайти і яка більше не має сенсу), політика, якщо не для того, щоб конкретно він починає функціонувати замість універси спрямувати енергію на досягнення фіктивної

тету як його критична альтернатива, як його

мети (відбір, робота, дипломи тощо), на вже

лікувальний засіб. Він ще марить сутністю та

мертве референційне, що загниває?

демократією знання. Втім, сьогодні повсюди

Загниваючи, Університет може завдати ще

цю роль виконують ліві: саме справедливість

багато шкоди (загнивання є засобом симво лівих знову прищеплює ідею справедливості, лічним — не політичним, а символічним, тож соціальної логічної та моральної вимоги в

згубним для нас). Та для цього слід було б

апараті, що загниває, розпадається, втрачає

розпочати з цього самого загнивання, а не

будь-яке усвідомлення своєї леґітимності і

марити воскресінням. Слід було б трансфо майже добровільно відмовляється працюва рмувати це загнивання в насильницький про ти. Саме ліві секретують і відчайдушно від цес, в насильницьку смерть через глум, ви новлюють владу, адже вони прагнуть до неї, клик, через розтиражовану симуляцію, яка а отже, вірять у неї і повертають її до життя

запропонувала б ритуал смерті університету

там, де система кладе їй край. У той час, як

як модель загнивання для всього суспільства, система кладе край одна за одною всім аксі заразну модель скасування цілої соціальної

омам, усім інституціям і реалізує одна за од структури, в якій смерть нарешті, завдасть

ною всі цілі історичних лівих сил, самі ліві

спустошень, що їм страйк безнадійно намага змушені повертати до життя всі гвинтики ка ється запобігти, перебуваючи у таємній змові

піталу, аби мати змогу використати їх одного

з системою, досягаючи при цьому лише пере дня: від приватної власності до малого під творення її на повільну смерть, смерть упові приємства, від армії до національної величі, льненої дії, котра перестає навіть бути мо від пуританської моралі до дрібнобуржуазної

жливим приводом для підривної діяльності, культури, від правосуддя до університе для агресивної реверсії.

ту — слід зберегти все те, що тікає геть, те, Саме цього був досяг травень 68-го. У мо що сама система ліквідувала у своїй жорсто мент, коли духовний занепад університету і

кості, згода, але й у своєму незворотному по культури зайшов ще не надто далеко, студе риві.

нти, далекі від бажання рятувати меблі (уяв Звідси парадоксальна, але й необхідна ін но відновлювати втрачений предмет), висту версія всіх термінів політичного аналізу.

пили проти влади, кидаючи їй виклик тоталь-

2 1 4 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Спіральний труп

2 1 5

ної, негайної смерті інституції, виклик дете-так це та сама операція, що змусила незнан риторіалізації, ще більш інтенсивної, ніж де-ня, загнивання знання вибухнути, зіткнув територіалізація, яку здійснювала система, шись із владою, — віднайти цю фантастичну наполягаючи, щоб влада відповіла на це по енергію, та аж ніяк не на тому самому рівні, а

вне відхилення від шляху інституції знання, на вищому витку спіралі: змусити невладу, на цю повну відсутність вимоги накопичення загнивання влади вибухнути, зіткнувшись — у визначеному місці, на цю смерть, до якої

з чим саме? Ось де проблема. Можливо, вона

врешті-решт прагнули, — мова йшла не про

не має розв'язку. Влада втрачається, влада

кризу університету, бо криза — не виклик, а

зникла. Навколо нас лише манекени влади, навпаки, частина гри системи, а про смерть однак механічна ілюзія влади ще керує соці університету — ось на це влада й не зуміла

альним порядком, ілюзія, за якою зростає не відповісти, хіба що замість відповіді припи видимий, невиразний страх перед контролем, нила свою діяльність (можливо, на одну мить, страх перед остаточним кодом, жалюгідними але ми це побачили).

терміналами якого ми є.

Накидатися на репрезентацію також немає

Барикади 10 травня, здавалося, були обо великого сенсу. Ми добре відчуваємо, що всі

ронними й обороняли територію: Латинсь студентські конфлікти (так само як, більш

кий квартал, стару контору. Однак це не так: широко, конфлікти на рівні всього суспільст за цією видимістю ховався мертвий універси ва), які зосереджені навколо репрезентації, тет, мертва культура, щодо яких вони кидали делегування влади, з тієї самої причини є ли виклик владі, і їх власна можлива смерть у

ше примарними перипетіями, втім, ще доста тому самому русі — перетворення на негайну

тніми для того, щоб, за браком надії, займати

жертву, що було лише довготривалою опе авансцену. Внаслідок не знати якого ефекту

рацією самої системи: ліквідацією культури і

Мьобіуса репрезентація також обернулася

знання. Вони призначалися не для того, щоб

проти себе самої, й увесь логічний світ полі урятувати Сорбону, а для того, щоб підняти

тичного разом припиняє існувати, полиша-на прапор її труп у присутності інших, так ючи місце безконечному світові симуляції, само як негри з Вотса та Детройта підніма де відразу стається так, що ніхто не має свого

ють на прапор руїни своїх кварталів, які вони

представництва і геть нікого не репрезентує, самі до цього підпалили.

де все те, що накопичується, одночасно й

Що можна підняти на прапор сьогодні?

розпадається, де навіть зник осьовий, напря Навіть не руїни знання чи культури — руїни

мний фантазм влади, що завжди приходив на

самі відійшли у минуле. Ми знаємо це, ми

допомогу. Світові, для нас ще незрозуміло впродовж семи років носили траур по Нанте-му, невпізнанному, із згубним вигином, що ру. 68-й рік помер, і його можна повторити

йому наші ментальні координати, ортогона лише як жалобний фантазм. Те, що могло б

льні й спрямовані в лінійне безконечне кри бути його еквівалентом у плані символічного

тики та історії, чинять шалений опір. Втім, насильства (тобто за межами політичного), саме тут і слід битися, якщо це ще має 2 1 6 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Спіральний труп

217

якийсь сенс. Ми симулянти, ми симулякри

леним сакральності, як привид знання ширяє

(але не в класичному значенні "подоби"), уві над університетом. Нам ще належить знову

гнуті дзеркала, що потрапили під випроміню стати кочівниками в цій пустелі, але вже ві вання соціального, коли випромінювання —

льними від механічної ілюзії вартості. Ми

без джерела світла, влада — без джерела, без

житимемо в цьому світі, що зберігає для нас

дистанції, і саме в цьому тактичному світі си усю хвилюючу незвичайність пустелі і симу-мулякра й потрібно буде битися — без надії, лякра, з усією правдоподібністю живих при бо надія — слабка цінність, але з викликом і

видів, бродячих симулюючих тварин, на яких

в зачаруванні. Адже не слід відкидати інтен нас перетворив капітал, смерть капіталу, —

адже пустеля міст тотожна пустелі з пісків —

сивного зачарування, яке походить від цього

джунглі знаків тотожні джунглям з дерев —

духовного занепаду всіх інстанцій, всіх осей

запаморочення від симулякрів тотожне запа вартості, всієї аксіології, в тому числі й полі мороченню від природи,— при цьому продов тичної. Це видовище, яке є водночас агонією

жує існувати лише запаморочлива спокусли та апогеєм капіталу, набагато перевищує ви вість агонізуючої системи, в якій праця ховає

довище товару, як його описують ситуаціо-працю, а вартість ховає вартість — полиша-ністи. У цьому видовищі наша головна сила.

ючи простір, незайманий, незворушний, не Співвідношення наших сил у протистоянні з

перервний, як того прагнув Батай, простір, де

капіталом уже не можна назвати хитким або

лише вітер здіймає пісок, де лише вітер пиль переможним, воно політичне, і в цьому фа-нує за піском.

нтазм революції. Ми перебуваємо у відно Що ж відбувається з усім оцим у політич шеннях виклику, спокуси та смерті з цим сві ному порядку? Дуже мало чого.

том, який вже ним не є, бо якраз і не має

Однак ми маємо битися ще й проти глибо жодної осьової організації. На виклик, що йо кого зачарування, яке викликає у нас агонія

го нам кидає капітал у своєму маренні — без капіталу, проти інсценування капіталом вла соромно ліквідуючи закон прибутку, додат сної агонії, що її реальними учасниками ви кову вартість, спрямованість на виробництво, ступаємо ми. Залишити йому ініціативу вла структури влади і повертаючись по завер сної смерті означає віддати йому всі переваги

шенні свого процесу до глибинної амораль революції. В оточенні симулякра вартості і

ності (але також і спокусливості) примітив фантома капіталу та влади ми набагато без них ритуалів руйнування, ось на цей виклик і

захисніші та безпорадніші, ніж тоді, коли нас

слід відповісти через безглузду ескалацію.

обмежує закон вартості та товару, позаяк си Капітал безвідповідальний, безповоротний, стема виявилася здатною включити в себе невідворотний, як і вартість. Він сам-один

свою власну смерть, і тоді, коли нас звільне здатний запропонувати фантастичне видови но від відповідальності за неї, а відтак і від

ще свого розкладу — сам-один ширяє ще над

мети нашого власного життя. Цій вищій хи пустелею класичних структур капіталу при трості системи, що полягає в симулякрі її

вид вартості, подібно до того, як привид релі смерті, завдяки якому вона тримає нас живи гії ширяє над світом, уже довгий час позбав-ми, ліквідувавши шляхом абсорбції будь-яку 15 — 4-2630

2 1 8 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

ОСТАННЄ ТАНҐО ВАРТОСТІ

можливість заперечення, може запобігти

тільки ще більша хитрість. Виклик чи уявна

наука, але тільки патафізика симулякрів мо же вивести нас із стратегії симуляції системи

та глухого кута смерті, до якого він нас зага Там, де нічого немає на своєму місці, панує безлад.

няє.

Там, де в потрібному місці немає нічого, панує лад.

Травень 1976 р.

Брехт

Паніка відповідальних працівників Універси тету при думці, що дипломи видаватимуть

без відповідної кількості "реальної"" праці, без еквівалентності знань. Ця паніка не по в'язана з підривною політичною діяльністю, це паніка від очевидності того, що вартість відокремлюється від свого змісту і функці онує сама по собі, у самій своїй формі. Уні верситетські цінності (дипломи тощо) швид ко розмножуватимуться і продовжуватимуть

циркулювати, дещо подібно до того, як це

роблять плаваючі капітали та євродолари, во ни кружлятимуть, позбавлені будь-якого кри терію референційності, аж поки повністю не

знеціняться, однак це не має значення: однієї

лише циркуляції їх достатньо для того, щоб

створити соціальний горизонт вартості, і на в'язливість ідеї примарної вартості від цього

тільки зросте, навіть тоді, коли її референційна основа (її споживна вартість, її обмінна вартість, університетський "чинник праці", який вона охоплює) втрачається. Страх перед вартістю, позбавленою еквівалентності.

Ця ситуація лише виглядає новою. Вона

нова для тих, хто ще гадає, що в Університеті

готується реальний процес праці, і вкладає в

це свій життєвий досвід, свої нерви, сенс сво го існування. Обмін знаками (знаннями,

культурою) в Університеті, між "тими, хто

навчає", та "тими, кого навчають", з певного часу вже тільки таємна змова, що супрово-1 5 *

2 2 0 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

О с т а н н є т а н г о в а р т о с т і

221

джується гіркотою байдужості (індиферент Ось ще чому ми потрапили в пастку, ми са ністю знаків, що тягне за собою охолодження

мі загнали себе до пастки після 68-го, коли

в суспільних і людських відносинах), тільки

почали видавати дипломи всім підряд. Підри симулякр, що супроводжується психодрамою

вна діяльність? Аж ніяк. Ми вкотре стали про-

(з ганебною потребою в теплі, в присутності, моутерами передової форми, чистої форми ва з едиповим обміном, з педагогічним інцес-ртості: дипломів без праці. Система вже не то.м, який прагне зайняти місце втраченого

хоче їх, але вона хоче ось чого — операційних

цінностей у вакуумі,— тож саме ми урочисто

обміну праці та знань). У цьому значенні Уні відкрили це, впавши у протилежну ілюзію.

верситет залишається місцем безнадійної іні ціації, прилучення до порожньої форми вар Глибокий сум студентів від того, що їх об тості, і той, хто живе в ньому протягом кі даровують дипломами без праці, тотожний

сумові викладачів і додається до нього. Він

лькох років, знайомий з цією дивною пра більш таємний і більш лукавий, ніж тради цею, із справжньою безнадійністю "непраці"

ційне побоювання зазнати невдачі або отри і "незнання". Адже сучасні покоління ще мрі мати нічого не варті дипломи. Страхування

ють читати, вивчати, змагатися, однак душа

диплома проти будь-яких ризиків, що позба вже не лежить до цього,— одним словом, ас вляє змісту перипетії процесу отримання

кетична культурна ментальність повністю

знань та відбору, переноситься важко. Потрі скомпрометувала себе. Ось чому страйк біль бно ще ускладнити його чи то послугою-алібі

ше нічого не означає1.

у вигляді симулякра праці, що обмінюється

на симулякр диплома, чи то формою вира Втім, сучасний страйк природно набуває тих самих

ження агресії (викладач примушений "вида аспектів, що й праця: те саме напружене очікування, вати" обов'язковий університетський пред той самий стан невагомості, та сама відсутність цілей, мет, або ж його матимуть за такий собі тор та сама алергія на рішення, те саме кружляння інстанції говий автомат) або злості, з тим щоб могло

на місці, те саме виснаження енергії, та сама повто відбуватися ще хоч би щось, пов'язане з "ре рюваність у страйку сьогодні, що й у праці вчора, та альністю". Однак ніщо не допомагає. Навіть

сама ситуація в контрінституції, що й в інституції: за раження поширюється, коло замкнено — після цього

сімейні сварки між викладачами та студента потрібно буде пробивати прохід десь в іншому місці.

ми, які становлять сьогодні значну частину

Чи радше не так: взяти цей глухий кут як вихідну ситу їхніх обмінів, є лише нагадуванням і ніби но ацію, повернути нерішучість і відсутність цілі на на стальгією за насильством чи спільництвом, ступальну ситуацію, на стратегію. Прагнучи за будь-що колись зіштовхувало або об'єднувало їх яку ціну вирватися з цієї смертельної ситуації, з цієї ментальної університетської анорексії, студенти лише навколо мети, пов'язаної з отриманням знань, вдихають нову енергію в інституцію, що перебуває в або ж мети політичної.

стані задавненої коми, і ми спостерігаємо примусове "Тяжкий закон вартості", "залізний закон виживання, медицину відчаю, яка застосовується сьо годні до інституцій, як і до окремих людей, і яка по заробітної плати" — коли він покидає нас, всюди є знаком тієї самої нездатності зустрітися облич настає такий сум, така паніка! Ось чому для

чям до обличчя зі смертю. "Слід підштовхнути те, що фашистських та авторитарних методів ще на падає", — казав Ніцше.

стануть світлі часи, адже вони повертають до

2 2 2 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

ПРО НІГІЛІЗМ

життя щось від насильства, необхідного для

життя,— такого, що його зазнано, чи завда ного, немає значення. Насильство ритуалу, насильство праці, насильство знання, насиль ство крові, насильство влади та політично го — усе годиться! Співвідношення сил, про тиріччя, репресії — з цим усе зрозуміло, все

ясно! Сьогодні цього бракує, і потреба в цьо му дає про себе знати. І ми маємо справу з ці З нігілізму зникли похмурі кольори у стилі

лою грою, наприклад, у тому ж Університеті

В а т е р а і Шпленглера, туманні кольори кінця

(однак таким самим чином будується вся по XIX століття. Він більше не бере свого поча літична сфера), коли викладач вдається до

тку ні у Weltanschauung (світогляді) декада перенаділення своєю владою через "свободу

нсу, ні в метафізичній радикальності, поро слова", самоуправління групи та інші сучасні

дженій смертю Бога та всіма тими наслідка нісенітниці. Та цим нікого не пошити в ду ми, які з неї випливають. Нігілізм сього рні. Просто для того, щоб уникнути глибоко дні — це нігілізм прозорості, і деякою мірою

го розчарування, катастрофи, до якої тягне

він радикальніший і рішучіший, ніж його по втрата ролі, статусу, відповідальності та не передні історичні форми, адже ця прозорість, ймовірна демагогія, яка розгортається в ньо це перебування у підвішеному стані — не му, необхідно відтворити в професорові хоча

від'ємні ознаки системи та всієї тієї теорії, б манекен влади та знання, хоча б частку ле-яка все ще претендує на її аналіз. Коли Бог ґітимності, що походить від ультралівих, — помер, ще був Ніцше, аби розповісти про

інакше ситуація буде нестерпною для всіх.

це, — великий нігіліст перед обличчям Ві Саме завдяки цьому компромісові— штуч чного і перед трупом Вічного. Але перед уда ність фігури викладача, двозначна співучасть

ваною прозорістю всього на світі, перед си-студента,— саме за таким примарним педа мулякром матеріалістичного чи ідеалістично гогічним сценарієм речі й продовжуються, і

го справдження світу в гіперреальності (Бог

цього разу можуть тривати невизначено до не помер, він став гіперреальним) вже більше

вгий час. Адже існує кінець для вартості і

немає теоретичного чи критичного Бога, не для праці, та не для симулякра вартості та си-обхідного для розпізнання своїх.

мулякра праці. Світ симуляції трансреальний

Світ і ми всі живими увійшли в симуля і безконечний: жодне випробування реальні цію, у згубну, ба навіть не згубну, а індифе стю вже не зможе покласти йому край — хі рентну сферу відстрашування: нігілізм, і то

ба що всеохопний обвал і зсув, що лишається

незвичним чином, повністю реалізувався не

нашою найбожевільнішою надією.

через руйнування, а через симуляцію та від страшування. З активного, насильницького

фантазму, з міфу і сцени, якими він був, та Травень 1977 р.

кож і в історичному плані, він перейшов у

прозоре, по-фальшивому прозоре функціону-

2 2 4 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Про нігілізм 2 2 5

вання речей. То що ж лишається від теорети ферентними формами, самим дійством систе чно можливого нігілізму? Що за нова сцена

ми, яка зводить нас на ніщо. Але зачарування

може відкритися, що на ній знову могли б

(на відміну від спокуси, пов'язаної із види з'явитися ніщо і смерть як виклик, як ставка мим, та діалектичного судження, пов'язаного

у грі?

із смислом) — це найвищою мірою нігілісти Ми перебуваємо у новій і, без сумніву, не чна пристрасть, пристрасть, притаманна спо розв'язній ситуації щодо попередніх форм

собу зникнення. Ми перебуваємо під чарами

нігілізму.

всіх форм зникнення, зникнення нас самих.

Його першим великим виходом є Роман Ми меланхолійні і зачаровані — така наша

тизм: він за часів Революції Просвітительст загальна ситуація в епоху мимовільної прозо ва відповідає руйнуванню порядку видимого.

рості.

Сюрреалізм. Дадаїзм, абсурд, політичний

нігілізм є його другим великим виявом, який

Я нігіліст.

відповідає руйнуванню порядку смислу.

Я констатую, я приймаю, я примиряюсь з

Перше ще є естетичною формою нігілізму

велетенським процесом руйнування видимо (дендизм), друге — політична форма, істори го (і спокуси зовнішніх виявів) на користь

чна й метафізична (тероризм).

смислу (репрезентації, історії, критики то Ці дві форми стосуються нас лише почасти

що), який є головним фактом XIX століття.

або й зовсім не стосуються. Нігілізм прозоро Справжня революція XIX століття, револю сті вже не естетичний і не політичний, він

ція нового часу, полягає в докорінному руй вже не запозичує, чи то з процесу винищення

нуванні видимого, у звільненні світу від ча видимого, чи то з процесу винищення сми рів та його зануренні в насильство інтерпре слу, останні вогні чи останні нюанси апокалі тації та історії.

псису. Апокаліпсис припинився (лише але Я констатую, я приймаю, я примиряюсь, я

аторний тероризм ще намагається бути його

аналізую другу революцію, революцію XX

відображенням, однак він уже втратив озна століття, революцію постмодерності, яка є

ки політичного, і в нього залишився тільки

велетенським процесом руйнування смислу, один спосіб для появи, який водночас є спо рівним попередньому руйнуванню видимого.

собом зникнення: засоби інформації; але за Те, що вражає своїм смислом, гине від сми соби інформації — це не та сцена, де щось

слу.

розігрується, — це стрічка, доріжка, перфо Діалектична сцена, сцена критична споро рована картка, щодо якої ми вже навіть не

жніли. Сцени більше немає. І немає терапії

глядачі: отримувачі). Апокаліпсис закінчи смислу чи терапії смислом: терапія сама є ча вся, і сьогодні ми маємо справу з прецесією

стиною загального процесу поширення інди нейтрального, з формами нейтрального та ін ферентності.

диферентності. Мені спадає на думку, чи мо Сцена аналізу сама стала невизначеною,

же існувати якийсь романтизм, якась естети алеаторною: теорії стали хиткими (насправді

ка нейтрального. Гадаю, що ні, — все, що ли нігілізм неможливий, адже він ще залишаєть шається, це зачарування пустельними, інди-ся теорією, хай позбавленою надії, але визна 2 2 6 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Про нігілізм

227

Щодо мас, то вони також потрапили в цей

ченою, уявним кінця, Weltanschauung катаст гігантський процес інерції, зумовленої при рофи)1.

скоренням. Вони становлять цей процес роз Сам аналіз є, можливо, вирішальним еле ростання та пожирання, який зводить на ні ментом велетенського процесу зледеніння

що будь-яке зростання і будь-який приріст

смислу. Той приріст смислу, який вони вно смислу. Вони становлять це коло, в якому

сять, їх змагання на рівні смислу абсолютно

страхітлива фінальність спричинила до коро вторинні порівняно з їхньою коаліцією у

ткого замикання.

льодовиковому, четвертинному дійстві з роз Саме ця точка інерції і є тим, що сьогодні

тину та надання прозорості. Необхідно усві зачаровує, будить пристрасть, і тим, що від домлювати, що хоч би яким чином рухався

бувається навколо цієї точки інерції (тож кі аналіз, він рухається в напрямку до зледенін нець прихованому шарму діалектики). Якщо

ня смислу, він сприяє прецесії симулякрів та

бути нігілістом — це віддавати пріоритет цій

індиферентних форм. Пустеля розростається.

точці інерції та аналізові цієї ірреверсивності

Імплозія смислу в засобах інформації. Ім систем, коли вони доходять до точки непове плозія соціального в масах. Безконечне зро рнення, тоді я нігіліст.

стання маси в міру прискорення системи.

Якщо бути нігілістом — це бути в полоні

Енергетичний глухий кут. Точка інерції.

нав'язливої ідеї про спосіб зникнення, а не

Інертна доля насиченого світу. Явища іне про спосіб виробництва, тоді я нігіліст. Зник рції прискорюються (якщо можна так сказа нення, афанізія, імплозія, фурія УегзсНм>іпсІет ти). Форми, що зупинилися, розмножуються, (зникнень). Вибіркова сфера способу зни і зростання припиняє свій рух у розростанні.

кнення (реального, смислу, сцени, історії, со Ось у чому ще один секрет гіперморфозу, то ціального, особистості) трансполітична. Вла го, що йде далі, ніж його власний кінець. Це

сне кажучи, це не такий вже й нігілізм: у зни могло б стати нашим власним способом руй кненні, в пустельній, алеаторній та індифере нування кінцевих цілей: йти далі, аж надто

нтній формі вже немає навіть фальшивого

далеко в тому самому напрямку — руйнуван пафосу, патетики нігілізму — цієї міфічної

ня смислу через симуляцію, гіперсимуляцію, енергії, яка досі становить силу нігілізму, йо гіперморфоз. Заперечувати власний кінець

го радикальний характер, його міфічне запе через гіперфінальність (ракоподібне, статуї з

речення, його драматичну антиципацію. Це

острова Пасхи) — чи це не ще один непри вже навіть не звільнення від чарів, що відбу стойний секрет раку? Реванш розростання

вається в тональності, яка сама сповнена ча над зростанням, реванш швидкості в інерції.

рів, спокуси та ностальгії за звільненням від

чарів. Це всього-на-всього зникнення.

Є культури, в яких існує лише уявне їх витоку і Сліди цього радикального характеру спо немає жодного уявного кінця. Є культури, одержимі собу зникнення знаходимо вже у Адорно та

ними двома... Можливі два інші приклади... Мати ли Бенджаміна, паралельно з ностальгійним

ше уявне кінця (наша, нігілістична культура). Не мати вправлянням у діалектиці. Адже існує носта жодного уявного, ні уявного витоку, ні уявного кінця (культура, що наближається, алеаторна).

льгія за діалектикою і, без сумніву, найтонша

2 2 8 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

Про нігілізм

2 2 9

діалектика з самого початку ностальгійна.

шка стирає цілу розмову, як один-єдиний

Але якщо зануритися глибше, то у Бенджамі-спалах заперечення у раба стирає всю могу на й Адорно існує інша тональність, тональ тність і насолоду хазяїна.

ність меланхолії, пов'язаної з самою систе Чим більш гегемоністською є система, тим

мою, невиліковної й за межами будь-якої ді більше вражають уяву найменші її невдачі.

алектики. Саме ця меланхолія систем бере

Виклик, хай навіть нікчемний, є відображен сьогодні гору над тими іронічно прозорими

ням ланцюгових збоїв. Лише ця ні з чим не

формами, які оточують нас. Саме вона стає

порівнянна реверсивність привертає сьогодні

нашою фундаментальною пристрастю.

увагу на нігілістичній сцені, покинутій полі Це вже не сплін чи солодка меланхолія кі тичним. Вона єдина мобілізує уявне.

нця століття. Це й не нігілізм, націлений пе Якщо бути нігілістом — це доносити, аж

вним чином на те, щоб упорядкувати все

до межі нестерпності гегемоністських си шляхом руйнування, нігілізм як почуття зло стем, цю радикальну зброю глуму та насиль стивості. Ні, меланхолія — це головна тона ства, цей виклик, на який система примуше льність функціональних систем, сучасних си на відповісти власною смертю, тоді я теро стем симуляції, програмування та інформа рист і нігіліст у теорії, так само як інші є те ції. Меланхолія — це якість, притаманна спо рористами і нігілістами зі зброєю в руках.

собу зникнення смислу, способу випарування

Теоретичне насильство, а не істина, є тим

смислу в операційних системах. Тому ми всі

єдиним ресурсом, що залишився у нас.

меланхоліки.

Однак саме в цьому й криється утопія. Бо

Меланхолія — це те раптове охолодження, було б чудово бути нігілістом, якби ще існу що характерне для насичених систем. У той

вала радикальність, — так само як було б чу момент, коли надія врівноважити добро і зло, дово бути терористом, якби смерть, зокрема істинне і хибне і навіть протиставити одна

й смерть терориста, ще мала якийсь сенс.

одній деякі цінності того самого порядку, ко Однак саме тут речі стають нерозв'язними.

ли більш загальна надія на якесь співвідно Бо цьому активному нігілізмові, наповнено шення сил та якусь мету розсіялася без сліду.

му радикальністю, система протиставляє свій

Повсюди, повсякчасно система занадто силь нігілізм, нігілізм, що несе нейтралізацію. Си на: вона гегемоністська.

стема також нігілістична, в тому значенні, Аби протистояти цій гегемонії системи, що вона має властивість обертати все, в тому

можна вдатися до хитрощів бажання та до

числі те, що її заперечує, на індиферентність.

революційної мікрології буденного, підноси У цій системі смерть сама вражає своєю

ти на щит молекулярний зсув чи навіть зве відсутністю. Вокзал у Болоньї, свято пива у

личувати кулінарну справу. Та це не зарадить

Мюнхені: мертві нейтралізуються завдяки ін крайній потребі завдати системі поразки на

диферентності, і в цьому тероризм є мимові очах у всіх.

льним співучасником усієї системи — не по Це робить лише тероризм.

літично, а в прискореній формі індиферент Він є тією зброєю реверсії, яка стирає за ності, насадженню якої він сприяє. Смерть не

лишок, подібно до того, як одна-єдина посмі-має більше сцени, ні фантазматичної, ні полі-

2 3 0 Жан Бодріяр. СИМУЛЯКРИ І СИМУЛЯЦІЯ

ЗМІСТ

тичної, де вона могла б представляти себе, де

вона могла б грати себе, церемоніальну чи

насильницьку. І в цьому перемога іншого ні гілізму, іншого тероризму — нігілізму і теро ризму системи.

Сцени більше немає, немає навіть тієї міні мальної ілюзії, завдяки якій події можуть на бувати ознак реальності, — немає більше ані

сцени, ані духовної чи політичної солідарно Прецесія симулякрів 5

сті: що для нас Чилі, республіка Біафра, вті Історія: ретросценарій 65

качі на човнах, Болонья чи Польща? Усе це

Голокост 75

з'являється на екрані телевізора, аби перетво "Китайський синдром" 79

ритися на ніщо. Ми живемо в епоху подій, що не мають наслідків (і теорій, що не ведуть "Апокаліпсис сьогодні" 87

до висновків).

Ефект Бобура, іплозія і відстрашування . . . 91

Смисл уже не має на що сподіватися. І це, Гіпермаркет і гіпертовар 111

без сумніву, саме так: смисл підвладний сме Імплозія смислу в засобах і н ф о р м а ц і ї . . . . 117

рті. Але те, що він підкорив своєму ефеме Абсолютна реклама, нульова реклама. . . . 129

рному пануванню, те, що він задумав лікві Історія клонів 141

дувати, аби встановити панування Просві тництва, видимість,— вона безсмертна, не Голограми 153

вразлива навіть до нігілізму смислу чи нігілі "Аварія" 161

зму відсутності смислу.

Симулякри і наукова фантастика 175

Саме тут і починається спокуса.

Тварини: територія і метаморфози 185

Залишок 203

Спіральний труп 211

Останнє танґо вартості 219

Про нігілізм 223

Ж а н Б о д р і я р

СИМУЛЯКРИ

І СИМУЛЯЦІЯ

г

Переклав з французької

Володимир Ховхун

Відповідальна за випуск Тетяна Соломаха

Редактор Михайло Москаленко

Технічний редактор Ольга Грищенко

Коректори Тала Грузинська, Юлія Мороз

Дизайн обкладинки Василя Марущинця

Підписано до друку 16.12.2004.

Формат 84 х 9 0 '/32. Папір офсетний № 1.

Гарнітура Times. Друк офсетний. Зам. № 4-2630 К.

Видавництво Соломії Павличко "Основи".

01133, Київ, бульв. Лихачова, 5.

Тел./факс (38-044) 295-25-82, 295-86-36

Тел. (38-044) 285-30-64

E-mail: osnovy@ukrnet.net

http://kipr.com.ua/osnovy/

3AT "Віпол" Д К № 15.

03151, Київ, вул. Волинська, 60.

Бодріяр, Ж а н .

К 82 Симулякри і симуляція / Пер. з фр.

В. Ховхун. — К.: Вид-во Соломії Пав личко "Основи", 2004. — 230 с.

ISBN 966-500-189-2

Своєю працею французький соціолог і філо соф Жан Бодріяр хоче попередити суспільство

про наступ симулякрів третього порядку — си мулякрів, заснованих на інформації, моделі, кі бернетичній грі, суть яких полягає в тотальній

операційності, гіперреальності, прагненні до то тального контролю.

ББК 60.54

С ь о г о д н і а б с т р а к т н і с т ь — ц е в ж е н е а б с т р а к т н і с т ь к а р т и , д в і й н и к а , д з е р к а л а а б о к о н ц е п т у . С и м у л я ц і я — ц е в ж е н е с и м у л я ц і я т е р и т о р і ї , р е ф е р е н ц і й -

н о г о б у т т я , с у б с т а н ц і ї . В о н а я в л я є с о б о ю г е н е р у в а н н я з а д о п о м о г о ю м о д е л е й р е а л ь н о г о б е з п о х о д ж е н н я т а б е з р е а л ь н о с т і : г і п е р р е а л ь н е . Т е р и т о р і я б і л ь ш е н е п е р е д у є к а р т і і н е і с н у є п і с л я н е ї . В і д н и н і с а м е к а р т а п е р е д у є т е р и т о р і ї — процесія симулякрів, — с а м е в о н а п о р о д ж у є т е р и т о р і ю , і , я к щ о п о в е р н у т и с я д о ф а б у л и , с ь о г о д н і ц е т е р и т о р і я , к л а п т і я к о ї п о в і л ь н о д о г н и в а ю т ь н а о б ш и р і к а р т и .