ІНФОРМАЦІЯ

 	Цей переклад є аматорським і зроблений не з комерційною метою. Просимо Вас, дорогі читачі, не розповсюджувати цей переклад на просторах інтернету та НЕ використовувати українізовані обкладинки

 	книг у таких соціальних мережах, як:

 	Тік Ток, Інстаграм, Твіттер, Фейсбук.

 	Дякую!

 	Книга: Панк 57
 	Автор: Пенелопа Дуглас
 	Переклад: AmorNovelsUA
 
 ЗМІСТ

 Список відтворень

 	Розділ 1
 	Розділ 2
 	Розділ 3
 	Розділ 4
 	Розділ 5
 	Розділ 6
 	Розділ 7
 	Розділ 8
 	Розділ 9
 	Розділ 10
 	Розділ 11
 	Розділ 12
 	Розділ 13
 	Розділ 14
 	Розділ 15
 	Розділ 16
 	Розділ 17
 	Розділ 18
 	Розділ 19
 	Розділ 20
 	Розділ 21
 	Розділ 22
 	Епілог
 	Від автора
 	Подяка
 	Примітки
 
 Список відтворень

 “Bad Girlfriend” — Theory of a Deadman

 	“Bleed It Out” — Linkin Park

 	“Blow Me (One Last Kiss)” — P!ink “Colors” — Halsey

 	“Dirty Little Secret” — All-American Rejects “Do You Know Who You Are?” — Atreyu “Happy Song” — Bring Me the Horizon “I Think We’re Alone Now” — Tiffany “Lose Yourself” — Eminem

 	“Love the Way You Lie” — Eminem “More Human Than Human” — White Zombie “Mudshovel” — Staind

 	“Sk8er Boi” — Avril Lavigne

 	“So Cold” — Breaking Benjamin

 	“Square Hammer” — Ghost

 	“Stupid Girl” — Garbage

 	“True Friends” — Bring Me the Horizon “Where’d You Go” — Fort Minor

 	“Wildest Dreams” — Taylor Swift Пенелопа Дуглас
 
 Панк 57

 	Присвячується Клер, Бендеру і

 	тому, що сталося б у понеділок вранці…

 Розділ 1

 Міша

 	Любий Мішо,
 	Я тобі колись розповідала свій ганебний секрет? Ні, не те, що я, як і ти, дивлюся «Доньки-матері». І тільки спробуй це заперечити. Я знаю, чувак, що тебе не змушують сидіти перед телевізором разом з сестрою. Вона вже досить доросла, щоб дивитися його сама.
 	Ні, насправді, мій секрет набагато страшніший і мені трохи ніяково розповідати його тобі. Але, думаю, негативні емоції теж мають право бути вираженими. Один лиш раз.
 	Знаєш, у мене в школі є одна дівчина. Такі є всюди. Займається чирлідингом, популярна та отримує все, що її душа забажає… Мені соромно зізнаватися в цьому, особливо тобі, але колись я хотіла бути на її місці.
 	Якась частина мене й досі цього хоче…
 	Ти би точно її зненавидів. У ній – все, що ми терпіти не можемо. Підла, пихата, несерйозна… Людина, думки якої ніколи не затримуються в голові надовго, інакше вона просто не витримує. Хоча, завжди нею захоплювалась…
 	І не закочуй очі. Я відчуваю, як ти це робиш. Просто… Незважаючи на усі її огидні риси, вона ніколи не самотня. Розумієш?
 	Я їй, в якійсь мірі, навіть заздрю. Добре, я дійсно їй заздрю. Бути самотнім так неприємно. Ти знаходишся в місці, повному людей і відчуваєш себе так, ніби вони не хочуть бачити тебе тут. Ти наче на вечірці, куди тебе ніхто не запрошував. Ніхто навіть не знає твого імені. Ніхто навіть не хоче його знати. Усім байдуже.
 	Ти стоїш, а в голові крутяться питання : «Вони наді мною сміються? Говорять про мене? Чи, може, насміхаються так, ніби, якби мене тут не було, їхнє життя було б прекрасним і ніхто не псував би їм веселощі? Можливо, вони чекають поки я зрозумію натяк і піду геть?»
 	Такі думки часто відвідують мене.
 	Знаю, жалюгідно хотіти бути серед інших людей, і знаю, що ти вважатимеш за краще стояти на самоті та мати рацію, ніж помилятися разом з усіма, але… Мені це так потрібно. Ти ніколи не відчував такого?
 	Цікаво, чи відчуває це чирлідер? Коли музика зупиняється та всі розходяться по домівках. Коли день закінчується і поруч немає нікого, з ким можна було би гарно провести час. Коли вона змиває макіяж, знімаючи з себе сміливий вираз обличчя, який носила увесь день, випускаючи на волю своїх демонів та граючи з ними, бо більше ні з ким.
 	Я думаю ні. Нарциси не бувають невпевненими у собі, так? Це, напевно, круто.
 	На центральній консолі мого авто бриньчить телефон,
 	змушуючи відірватися від листа Раєн, щоб подивитися повідомлення.
 	Прокляття. Я дуже спізнююсь.
 	Хлопці точно вже думають, куди мене занапастило, а мені, для
 	того щоб дістатися складу, потрібно ще двадцять хвилин. І чому я не невидимий басист, до якого нікому немає діла?
 	Я знову дивлюся на її слова, прокручуючи в голові одне єдине
 	речення. Коли вона змиває макіяж, знімаючи з себе сміливий вираз обличчя, який носила увесь день…
 	Воно дійсно зачепило мене, коли я читав цей лист вперше декілька років тому. І сотні разів потому. Як тільки вона може говорити так мало, але так багато водночас?
 	Я повертаюся до листа та дочитую останню частину, хоча вже знаю чим вона закінчиться. Проте мені так подобається її відношення до цього та те, як вона змушує мене посміхатись.
 	Добре, вибач. Тільки що трохи відволіклась на Фейсбук і зараз мені значно краще. Не знаю коли перетворилася на таку ідіотку, але дякую тобі, що змирився з цим.
 	Продовжуємо.
 	Отже, щоб прояснити нашу с тобою останню суперечку, Кайло Рен [1] НЕ малявка. Зрозумів? Він юний, імпульсивний та ще й родич Енакін та Люка Скайвокерів.[2] Звичайно він буде робити нерви! Хіба це дивина? І, звичайно, він визнає свою провину. Можемо навіть побитися об заклад. Тільки придумай приз.
 	Добре, я вже маю йти. І, до речі, відповідаючи на твоє запитання: той текст, який ти надіслав мені минулого разу – чудовий. Продовжуй над ним працювати, я вже не можу дочекатися повної пісні.
 	Надобраніч. Ти молодець. Солодких снів.
 	Я, напевно, допишу тобі лист вранці.
 	Раєн
 	Я сміюся з її посилання на «Принцесу-наречену». Вона вже сім
 	років поспіль закінчує так свої листи. Перший рік ми писали один одному, бо того вимагав шкільний проект у п’ятому класі. Дітей з паралелей поставили в пари і ми мали листуватися.
 	Але ми не зупинилися після його завершення. Незважаючи на те, що живемо менше ніж за п’ятдесят кілометрів один від одного та маємо Фейсбук, усе одно продовжуємо листуватися так. Це робить наше спілкування особливим.
 	І ні, я не дивлюся «Доньки-матері». Їх дивиться моя шістнадцятилітня сестра, а мене просто трохи затягнуло. Лиш один раз. Я навіть не знаю, навіщо розповів про це Раєн, тим самим даючи їй привід дразнити мене.
 	Я складаю лист, чорний папір якого, здається, розірветься, якщо я знову розгорну його, аби прочитати ще раз. За ці роки в наших листах багато чого змінилося. Речі, про які ми говоримо, за які сваримося, її почерк… Великий, ненатренований почерк маленької дівчинки, яка тільки вчилася писати прописними перетворився на точні, впевнені літери дівчини, яка знає собі ціну.
 	Єдине, що ніколи не змінювалося – папір та срібне чорнило. Я
 	завжди отримую добру порцію адреналіну, коли бачу її чорний конверт серед тієї купи листів, що лежить на кухонному столі.
 	Поклавши листа у бардачок до декількох моїх найулюбленіших
 	листів від Раєн, я беру ручку та підводжу її до блокнота на своїх колінах.
 	— Будь сміливіше, фарбуй губи та очі, — тихо промовляю я, поки пишу на
 	папері, — заховай усі зморшки, вади дівочі.
 	Я зупиняюся та думаю, закусуючи нижню губу, тим самим зачіпаючи пірсинг.
 	— Так, — бурмочу я, поки в голові прокручується текст, — та щічки червоним, сором сховай, синці під очима та, нумо, співай.
 	Мої слова, написані нашвидкуруч курячим почерком, ледь видно у темноті.
 	Я знову чую звуковий сигнал телефону, що змушує мене відволіктися.
 	— Задовбали, — бурмочу я, подумки бажаючи, аби ті кляті повідомлення припинились. Чому вони не можуть хоча би п’ять хвилин побути на вечірці без мене?
 	Знову підношу ручку до паперу, сподіваючись закінчити думку,
 	але зупиняюся. Що, бляха, там було далі? Та щічки червоним, сором сховай…
 	Я замружую очі, знову і знову повторюючи рядок, намагаючись згадати другу частину.
 	Глибоко видихаю. Бляха, забув.
 	Прокляття.
 	Я закриваю ручку та кладу разом з блокнотом на пасажирське сидіння свого Раптора.
 	В голові проминає її останнє речення. Придумати приз, так?
 	А як щодо телефонного дзвінка, Раєн? Даси мені почути твій голос вперше за увесь час?
 	Але ні. Раєн подобається наша дружба такою, якою вона є зараз.
 	Зрештою, в нас усе добре. Навіщо ризикувати, намагаючись змінити щось?
 	І, думаю, вона має рацію. Якщо її листи стануть менш особливими після того, як я почую її голос? Мені подобається уявляти її, читаючи слова на папері. А коли почую її голос – усе зміниться.
 	Але якщо він мені сподобається? Якщо її сміх у моє вухо або дихання в трубку будуть переслідувати мене так само, як слова, і мені захочеться більшого?
 	Я і так вже одержимий її листами. Підтвердженням цьому є те, що зараз я сиджу у своєму авто на пустій парковці, перечитуючи один з найстаріших, тому що це надихає мене писати пісні.
 	До цього часу вона вже мала б здогадатися, що є моєю музою.
 	Роками я використовував її як слухача, надсилаючи тексти своїх пісень.
 	Мій телефон дзвонить і я бачу на екрані ім’я Дейна. Глибоко зітхнувши, я беру його в руки.
 	— Що?
 	— Ти де?
 	— В дорозі, — я заводжу машину та починаю їхати.
 	— Ні, ти сидиш десь на парковці і знову пишеш пісні, так?
 	Я закочую очі і завершую дзвінок, кидаючи телефон на пасажирське сидіння.
 	Водіння допомагає мені думати. І не потрібного підганяти мене, бо я нічого не можу вдіяти з собою, коли в голові з’являється ідея.
 	Виїхавши на дорогу, давлю на газ і направляюся до старого складу за містом. Наш гурт проводить щось на кшталт квесту, аби заробити грошей на літній тур, який відбудеться через декілька місяців. І хоча я думав, що нам варто просто організувати кілька концертів (можливо, навіть скооперуватися з іншими місцевими групами), Дейн вважає, що щось інше залучить більшу кількість людей.
 	Ну подивимось, чи має він рацію.
 	Лютневий холод пронизує моє худі, змушуючи увімкнути
 	обігрівач та фари, спостерігаючи за тим, як світло глибоко сяє в темряву попереду.
 	Це дорога до Фелконс Віл, де живе Раєн. Якщо я продовжу рухатися вперед, проїду повз склад, поворот на «Бухту» (покинутий парк розваг) - опинюся в її місті. З того часу, як отримав права, спокуса заїхати туди часто відвідувала мене, а цікавість майже перемагала. Проте, я ніколи цього не робив. Як вже казав, цей ризик не вартий того, аби втратити усе, що в нас є. Тільки якщо Раєн сама погодиться.
 	Я нахиляюсь до пасажирськосго сидіння і шукаю свій годинник
 	поміж блокнота та інших паперів. Вчора я залишив його тут, коли мив машину. Це одна з небагатьох речей, до якої я ставлюся з відповідальністю. Цей годинник – сімейна реліквія.
 	Ну, щось на кшталт цього.
 	Я знаходжу його і, не відриваючи руки від керма, застібаю чорний замшевий манжет з годинником між дужками навколо свого зап’ястя. Він належав моєму діду, який передав його моєму тату на весіллі, аби той віддав первістку. Батько нарешті віддав його мені минулого року і я зрозумів, що він загубив оригінальний годинник. Старовинний годинник Jaeger-LeCoultre, який належав нашій родині вісімдесят років.
 	І я його знайду. Але, до тих пір, доведеться змиритися зі шматком лайна на дідусевому манжеті замість нього.
 	Я закінчую з ремінцем та піднімаю очі вгору, помічаючи щось на дорозі.
 	Під’їжджаючи ближче, бачу, що хтось рухається уздовж
 	тротуару. Світлий хвіст, чорний жакет та неонові сині кросівки. Я не можу помилятися…
 	Ви, напевно, жартуєте. Сучий син. Світло фар падає на спину моєї сестри, освітлюючи її в нічній темноті. Я вимикаю музику, коли вона оглядається через плече, помічаючи, що тут є ще хтось.
 	На її лиці з’являється полегшення, коли вона бачить мене та продовжує бігти підтюпцем.
 	А ще, на ній ці кляті навушники. Прекрасні запобіжні заходи, Енні.
 	Я сповільнюю автомобіль та опускаю вікно біля пасажирського
 	сидіння.
 	— Ти хоча б знаєш, як виглядаєш? — Гарчу я, гнівно стискаючи кермо у своїх
 	руках. — Як майбутня жертва серійного вбивці!
 	Вона тихо сміється, хитаючи головою та пришвидшується,
 	змушуючи мене зробити теж саме.
 	— Знаєш, де ми? — Гнівається вона. — На дорозі між Тандер-Бей та Фелконс Віл. Тут ніколи нікого немає. Усе добре. — Сестра вигинає брову, дивлячись на мене. — Говориш, як тато.
 	Я хмурюсь з відчуттям огиди.
 	— По-перше, зараз тут я, тому дорога не пуста. По-друге, не хитай так головою, тому що ти єдина така дурна, аби вештатися опівночі де попало, і я не хочу, щоб тебе зґвалтували або вбили. І, по-третє, це вже занадто. Я не говорю, як батько, тому більше не бий мене по яйцям таким чином. Мені це не подобається. — І після цього я гарчу. — А зараз сядь в цю кляту машину.
 	Знову вона хитає головою. Як і Раєн, Енні любить мене дразнити.
 	Вона моя єдина сестра і, незважаючи на мої не дуже хороші стосунки з батьком, у нас з нею доволі хороші відносини.
 	Енні продовжує бігти підтюпцем, важко дихаючи, і я помічаю синці під її очима і впалі щоки. Бажання насварити її так і хоче вирватися на волю. Вона занадто багато працює і мало спить.
 	— Ну ж бо, — кажу я, хоча мій терпець вже майже увірвався, — серйозно, в мене немає на це все часу.
 	— То чому ти досі тут?
 	Я дивлюся на пусту дорогу, аби впевнитися в тому, що їду рівно.
 	— Сьогодні вночі проходить квест, на якому я маю бути присутнім.
 	Чому ти не бігаєш на гарно освітленій доріжці в безпеці з іще двадцятьма такими самими людьми як ти навколо? Га?
 	— Перестань контролювати мене як ту маленьку дитину.
 	— Перестань займатися дурницями, — відповідаю я їй у тій самій манері.
 	Що, в біса, вона собі думає? Невже так погано вештатися тут вдень, а не в ночі?
 	Незважаючи на те, що я на рік старший та закінчую навчатися
 	цього травня, з нас двох саме Енні зазвичай відповідальна.
 	І це нагадує мені про дещо.
 	— Слухай, — бурчу їй, — ти брала сьогодні вранці шістдесят доларів з мого гаманця?
 	Я помітив, що вони кудись зникли, хоча тільки вчора отримав гроші і не витрачав їх. Таке відбувається вже втретє.
 	Енні робить своє улюблене сумне лице десятирічної дівчинки, від якого я просто не можу стримати себе. І вона прекрасно це знає.
 	— Мені треба було купити матеріали для наукових проектів, а ти ніколи не витрачаєш гроші. Вони ж не мають лежати у твоєму гаманці без діла.
 	Я закочую очі.
 	Вона знає, що може просто попросити гроші у нашого батька.
 	Енні – його янголятко і він дасть їй усе, що тільки душа забажає.
 	Але як я можу на неї сердитись? Енні ходить куди завгодно та вона щаслива дитина. Напевно, я зроблю все, аби зробити її ще щасливішою.
 	Вона посміхається. Мабуть, побачила, що я трохи заспокоївся.
 	Енні нахиляється та хапається за віконну раму, підстрибуючи на сходинку під дверима.
 	— Слухай, ти можеш взяти мені пива по дорозі додому? Дуже холодного. Ми обидва знаємо, що ти не затримаєшся на складі більше, ніж на п’ять хвилин. Ну, хіба що знайдеш собі гарячу дівчину, що змусить тебе бути комунікабельним, так?
 	Я сміюся десь всередині себе. Дурненька.
 	— Добре. — Киваю я. — Сідай в машину, ти можеш разом зі мною доїхати до заправки. Як тобі така ідея?
 	— І трохи карамельних цукерок, — додає вона, ігноруючи моє прохання, — ну або щось жувальне, — потім зіскакує зі сходинки та біжить від мене геть.
 	— Енні! — Я тисну на газ, наздоганяючи її. — Сідай в машину!
 	Прямо зараз.
 	Вона дивиться на мене посміюючись.
 	— Мішо, моя машина поруч! — Вона показує рукою вперед. — Ось, подивись.
 	Я кидаю свій погляд на дорогу і бачу її блакитний міні Купер, який стоїть на правій стороні дороги та чекає на неї.
 	— Зустрінемось вдома, — каже Енні.
 	— Тобто, ти вже закінчила бігати?
 	— Тааак, — вона швидко киває головою, — побачимось, коли ти повернешся додому, добре? І не забудь про цукерки та пиво.
 	На моєму обличчі з’являється жартівлива посмішка.
 	— Я б з радістю, але у мене немає грошей.
 	— Ти маєш гроші в бардачку, — кидає вона у відповідь, — не поводься так, ніби не розкидаєш речі скрізь і будь-де замість того, аби класти їх у належне місце. Б’юсь об заклад, у тебе в машині можна знайти сотні доларів.
 	Я фиркаю. Так, це про мене. Поганий старший брат, який не прибирає за собою речі та снідає паличками моцарели.
 	Я натискаю на газ та їду по дорозі, але чую крик ззаду.
 	— І картопляні чіпси з кропом!
 	Бачу її у дзеркалі заднього виду. Вона зібрала руки навколо рота, аби бути гучнішою. Я двічі сигналив, аби показати, що почув її, і мчав попереду, зупиняючись перед її автомобілем.
 	У дзеркало бачу, як Енні хитає головою, ніби я такий настирний, тому що не можу залишити її, поки вона не сяде в машину.
 	Ну, взагалі-то, так воно і є. Я не залишу свою гарненьку шістнадцятилітню сестру на темній дорозі о десятій вечора.
 	Енні витягає з кишені ключі, відкриває двері та махає мені рукою перед тим, як сісти всередину. Коли фари вмикаються, я заводжу машину та нарешті їду далі.
 	Тисну на газ та відкидаюся на спинку сидіння, слідуючи по дорозі до покинутого складу. Її фари зникають з виду, як тільки я переїжджаю невеликий схил, і хвилювання закрадається всередину. З нею явно не усе добре. Не думаю, що вона хвора, але виглядає блідою та змученою.
 	Просто їдь додому та лягай у ліжко, Енні. Досить вставати о пів на п’яту і, нарешті, добряче виспись.
 	З нас двох ідеальною є саме вона. Має середній бал 4.14, зірка шкільної волейбольної команди, тренер маленької дівочої софтбольної команди, не кажучи про спілки та додаткові проекти, які Енні бере на себе…
 	Стіни моєї кімнати вкриті постерами та, враховуючи мою особливість писати тексти пісень на усіх придатних для цього поверхнях, слідами від чорного маркеру. На її стінах – купа полиць з трофеями, медалями та нагородами.
 	От би у всіх було стільки енергії, скільки має моя сестра. Я виїжджаю на гравійну дорогу, роблю декілька поворотів та бачу галявину, оточену темними деревами. Переді мною височіє величезна будівля. Більшість вікон розбиті, тому я легко можу бачити світло всередині та тіні людей.
 	Думаю, раніше тут виробляли взуття або щось на кшталт цього,
 	але, коли Тандер-Бей став заможною та багатою громадою, виробництво було перенесено до міста, аби вберегти мешканців від забруднень та шуму.
 	Проте, склад досі використовується, незважаючи на явні
 	пошкодження. Багаття, вечірки, Ніч Диявола… Це місце для хаосу і сьогодні вночі воно наше.
 	Запаркувавшись, я вийшов з машини та закрив її. Більше для того, аби вберегти листи Раєн та свою купу записів, ніж гаманець в бардачку.
 	Я йду до входу але, опинившись всередині, не зупиняюся, аби озирнутися. Під Square Hammer від Ghost пробираюся крізь натовп до кутка, де знайду хлопців. Вони завжди займають місце там, коли ми гуляємо.
 	— Мішо! — хтось кличе мене.
 	Я переводжу погляд та киваю в сторону хлопця, що стоїть з друзями біля стовпа, але продовжую йти. Хтось просто плескає мене по спині, хтось вітається, але більшість розступається, даючи мені пройти. Їхній сміх перекриває музику, а спалахи телефонів, на які вони знімають мене, створюють додаткове світло в приміщенні.
 	Дейн, усе-таки, мав рацію. Усім подобається те, що ми зробили. Я знаходжу хлопців там, де вони і мали би бути – на диванах в кутку. Дейн працює на своєму iPad, ймовірно, слідкує за заходом онлайн. На ньому шорти та футболка – його звичний одяг, незалежно від температури на вулиці. Лотус збирає своє темне волосся у хвіст, поки розмовляє з двома дівчатами. Мелькольм підносить до свого рота бонг та підпалює ніжку. Його коричневе кучеряве волосся прикриває, без сумніву, налиті кров’ю очі.
 	Прекрасно.
 	— я Отож, я тут. — Нахиляюся до столу та підбираю гітарний кабель, який лежить в калюжі розлитого напою, після чого відкидаю його на диван. — Ну і що ви хочете від мене?
 	— А ти як думаєш? — Кидає мені у відповідь наш барабанщик Мелькольм. З його рота виходить дим, поки він киває на натовп позаду мене. — Вони хочуть тебе, красунчику. Іди до них.
 	Я кидаю погляд через плече, кривлячись.
 	— Так, ні, — встати і заспівати, чи зіграти на гітарі – одне діло. Це моя робота і я знаю, як її робити.
 	Але ось це? Жартувати з незнайомими людьми для того, щоб зібрати кошти? Нам потрібні гроші і в мене є декілька талантів, які можуть допомогти. Але спілкування з людьми не входить у їх число. Не люблю це.
 	— Я займусь охороною, — кажу їм.
 	— Нам не потрібна охорона. — Дейн встає зі свого місця з натяком на посмішку, який завжди присутній на його обличчі. — Просто подивись на це місце. Все чудово. — Він підходить до мене і ми обидва переводимо погляд на натовп. — Розслабся та йди поговори з кимось. Тут багато гарненьких дівчат.
 	Я схрещую руки на грудях. Можливо. Але я не збираюся залишатися надовго. Та пісня досі грає в моїй голові і я хочу закінчити її.
 	Ми з Дейном спостерігаємо за натовпом і я бачу, як люди носяться з картками, на кожній з яких написане завдання.
 	Зробіть піраміду з шести людей і сфотографуйте її.
 	Сфотографуйте хлопця з нафарбованими губами .
 	Поцілуйтеся з незнайомцем на фото.
 	А потім завдання стають все більш непристойними. Вони мають завантажити фото на Фейсбук та відмітити сторінку нашого гурту, після чого ми навмання оберемо переможця, який отримає… щось. Я забув, що саме. Не звертав на це особливої уваги.
 	Для того, щоб потрапити на квест, необхідно придбати квиток,
 	але, як тільки бар наповниться людьми, здається, не треба докладати зусиль, аби залучити натовп до чогось веселого. Бармени мають перевіряти документи у всіх, але я знаю, що це все маячня. В нашому місті алкоголь вживають усі, хто хоче, і це сходить їм з рук.
 	— Як справи? — питає Дейн. — Знову проблеми з батьком?
 	— Усе нормально.
 	Він мовчить. Я знаю, що Дейн хоче трохи натиснути на мене, але, все ж, відкидає цю ідею.
 	— Ясно. Тобі було слід взяти з собою Енні. Їй би сподобалось тут.
 	— Та нізащо на світі, — я сміюся, поки запах трави проникає в мої ніздрі, — моя сестра під забороною. Зрозумів?
 	— Ей, я ж нічого такого не сказав, — невинно промовляє він, зухвало посміхаючись, — просто вона багато працює і заслуговує на веселощі.
 	— На веселощі так. А на проблеми ні, — я виправляюсь, — Енні зараз на правильному шляху і її не треба відволікати. В неї є майбутнє.
 	— А в тебе ні?
 	Я відчуваю на собі його погляд. В повітрі витає напруга. Я не говорив цього, так?
 	Дейн мовчить якийсь час. Напевно, думає, чи я відповім але, як завжди, просто змінює тему.
 	— Ти тільки поглянь. — Каже він, нахиляючись до свого iPad та показуючи мені
 	сторінку. — Чотириста вісімдесят п’ять людей вже зареєструвалися. Відео та фото публікуються, вже сотні відміток. Деякі навіть ведуть прямий ефір зі своїх профілів… Це спрацювало набагато краще, ніж я собі уявляв. Наш ризик вже окупається, а кількість переглядів на YouTube зросла за цей вечір в чотири рази.
 	Я кидаю погляд на екран, помічаючи багато фотографій,
 	підписаних назвою нашого гурту. Поки він прокручує стрічку, перед моїми очима проминають підняті в повітря келихи та веселі дівчата.
 	— Ти зробив гарну роботу, — я дивлюся на склад, — здається, ми заробили собі на тур.
 	Я маю віддати йому належне. Усі весело проводять час, а ми заробляємо на цьому гроші.
 	— Зайди до мене завтра, — кажу я, — у мене є текст, хочу спробувати покласти його на музику.
 	— Добре. — відповідає він. — А тепер, будь ласка, зроби мені послугу і йди розслабся. Виглядаєш так, ніби ти на шаховому турнірі.
 	Я кидаю йому похмурий погляд і вихоплюю iPad з рук Дейна, дозволяючи йому, сміючись, повернутися до хлопців.
 	Лавіруючи серед натовпу, я прокручую стрічку, помічаючи багато знайомих імен друзів та однокласників, які прийшли підтримати нас. Вдихаю запах диму, поки зосереджуюся на фотографії хлопця з написом «КІНЬ», зробленим маркером у нього на ширінці. Дівчина вказує на нього, здивовано закриваючи рота рукою. Підпис: «Я знайшла коня!»
 	Я сміюся. Звичайно, такого роду завдання, як «зробити
 	фотографію з конем», не можуть бути виконані без долі креативу. Вона молодець.
 	Мільйон фотографій та відео. Не знаю, як Дейн збирається завтра розбиратися з усім цим лайном. Хоча, знаючи його, переможець точно не буде обраний навмання та чесним шляхом. Це просто буде найгарніша, на його думку, дівчина з усіх фото.
 	Листаючи далі, я натрапляю на відео, яке починає
 	відтворюватись: дівчина бере барний пістолет, направляє його вгору та розбризкує воду. Вона вистрілює, а потім, як у фонтані, падає вниз.
 	Вона виконує короткий спокусливий рух і сміється на камеру.
 	— Я у фонтані! — кричить вона. Її груди ледь поміщаються у майці.
 	У майці, яку вона одягнула у лютому в Новій Англії, коли на вулиці геть не спекотно.
 	А потім один з барменів вихоплює пістолет з її рук та повертає його на місце, невдоволено дивлячись на неї.
 	За кадром чутно тихий сміх.
 	Дівчина в майці тягнеться за телефоном.
 	— Окей, це було принизливо. Дай мені телефон. Я маю відредагувати відео перед тим, як виставити його.
 	— Не віддам, — глузує хтось за кадром, відступаючи назад.
 	— Раєн! — верещить дівчина, кидаючись уперед. Та сміється, після чого відео завершується.
 	Я стою, витріщаючись на екран, поки моє серце повільно починає калатати в грудях.
 	Раєн?
 	Дівчину за кадром звати Раєн?
 	Та ні, це не вона. Не може бути такого. Купа дівчат мають таке саме ім’я. Вона не може бути тут.
 	Мій погляд направлений на імена у верхній частині відео. Вона відмітила наш гурт та ще декількох людей. Але потім я дивлюсь на ім’я того, хто виставив відео.
 	Раєн Треверроу.
 	Я випрямляю спину, поки моя грудна клітина піднімається та опускається у поверхневому диханні.
 	О Боже.
 	Бляха! Я миттєво піднімаю очі, не в змозі зупинитися
 	переводити погляд з людини на людину, скануючи натовп.
 	Будь-яка з цих дівчат може бути Раєн. Вона тут? Якого біса? Я знову дивлюся на екран і, вагаючись, заводжу палець над її ім’ям.
 	За сім років спілкування я жодного разу не бачив її обличчя. Якщо зараз натисну – шляху назад не буде.
 	Але Раєн тут. І я не можу не шукати її. Не тоді, коли розумію, що вона може стояти на відстані витягнутої руки.
 	Ніхто б не стримався на моєму місці.
 	І, взагалі, я не пам’ятаю обіцянки не шукати один одного на Фейсбук. Ми просто домовилися не листуватися в соцмережах. Тим більше, я знаю, що вона мене шукала. Вона і зараз може це робити, знаючи, в якому я гурті і що саме ми організатори цього заходу. Можливо, саме тому вона тут.
 	До біса. Я натискаю на її ім’я та стою як вкопаний, поки завантажується сторінка.
 	А потім бачу її.
 	Мій шлунок стискається, а легені перестають функціонувати, коли на екрані з’являється її фото.
 	Господи Ісусе.
 	Довгі світло-коричневі пасма спадають на витончені плечі.
 	Серцеподібне лице з пухлими рожевими губами та сміливістю в яскраво-блакитних очах. Сяюча шкіра та красиве тіло.
 	Ну, у всякому разі, це те, що я бачу.
 	Відкидаю голову і вдихаю. Та йди ти до біса, Раєн Треверроу. Вона брехала мені.
 	Ну, не в прямому сенсі, звичайно, але її листи явно створили в мені хибне враження того, як вона виглядає.
 	Я уявляв її сірою мишкою з пурпурними пасмами у волоссі, одягнену у футболку із зображенням Зоряних війн.
 	Зараз, витріщаючись на фотографію, мої очі зупиняються на нижній частині спини, де з-під спокусливої сорочки виглядає шкіра, бо вона дивиться на камеру, обертаючись через плече. Моє тіло нагрівається, поки я проглядаю її профіль, шукаючи знак. Будь-який знак, який повідомив би мені про те, що це не вона.
 	Будь-ласка, не дай цьому статися. Прошу, будь милою,
 	соціально неадаптованою, сором’язливою та усім, що я так любив у тобі цілих сім років. Не будь такою спокусливою, ускладнюючи все.
 	Але так воно і є. Усе вказує на те, що це Раєн. Моя Раєн. Місцезнаходження у «Gallo`s», її улюбленій піцерії. Пісні, які вона слухає. Фільми, які вона дивиться. І все це опубліковано з її iPhone найновішої версії – найулюбленішої речі в житті Раєн.
 	Дідько. 
 	Вимкнувши iPad Дейна, я починаю оминати людей,
 	просочуючись крізь натовп. Обігрівачі нагрівають холодне повітря. Я проходжу повз декілька вогнищ, відчуваючи запах смаженого зефіру. Навколо з колонок лунає музика і я стискаю щелепу, намагаючись заспокоїти серце.
 	Підходжу до бару і кладу iPad, обертаючись та схрещуючи руки
 	на грудях. Просто залишайся на місці. Якщо Раєн тут заради мене, вона мене знайде. Якщо ні, то… То що? Я просто залишу все так як є?
 	— Привіт.
 	Моє серце, здається, падає кудись в шлунок, коли я підводжу погляд. Переді мною, за пару кроків, стоїть дівчина з відео.
 	А біля неї…
 	Мої очі зосереджуються на Раєн і я зовсім не звертаю увагу на те, що говорить її подруга. Вона тихо стоїть біля неї, мружачи очі, та нерішуче дивиться на мене.
 	Довге та пряме волосся - ненакручене, як на фотографії у Фейсбуці. На ній чорний светр, що відкриває плечі та вузькі джинси, розірвані майже на шматки. Так, що я з легкістю можу побачити частину її стегна.
 	Раєн. Моя Раєн. Я стискаю кулаки під пахвами і мої м’язи напружуються.
 	Вона нічого не каже. Взагалі знає, хто я?
 	Чую, як її подруга прочищає горло і кліпаю, ледь переводячи на неї погляд і, нарешті, відповідаю.
 	— Привіт.
 	Вона піднімає голову.
 	— Отже, мені потрібен поцілунок, — сухо каже вона.
 	Я часто дихаю від усвідомлення того, що поруч Раєн.
 	— Прямо зараз? — питаю я, помічаючи, як її довге темне волосся розсипається навколо шарфа, який вона одягнула з короткою сірою майкою. Тут до біса холодно.
 	Вона показує картку.
 	— Це моє завдання.
 	Її губи розтягуються в посмішці поки вона розглядає мене з голови до ніг. Тобто, вона дійсно хоче поцілувати мене?
 	Дівчина робить крок уперед але, перед тим, як вона підходить занадто близько, я вихоплюю картку з її рук та дивлюсь на текст.
 	— Прикольно. Не бачу тут нічого подібного, — кажу я і повертаю їй картку.
 	— Я роблю це для неї, — пояснює вона, кинувши погляд на подругу, — вона просто сором’язлива.
 	— Я прискіплива, — відповідає їй Раєн і я швидко знову переводжу на неї свій погляд. Така її легковажна відповідь підбурює мене.
 	Вона зухвало піднімає голову, дивлячись мені в очі.
 	Отже, це означає, що я не гідний її? Ну-ну… Я стримую посмішку.
 	— Лайла! — Кричить хтось поруч. — О, Боже, йди сюди!
 	Подруга Раєн повертає голову до групи людей зліва і сміється з того, що вони роблять. Значить, її звати Лайла.
 	Вона повертається до мене.
 	— Зараз повернуся.
 	Ніби мене це хвилює.
 	—  Будь-ласка, просто поцілуй її. Їй це потрібно. — Вона помічає пронизливий погляд Раєн і уточнює. — Я маю на увазі, що це її завдання.
 	Сміючись, вона йде геть. І я майже очікую, що Раєн піде за нею, але вона не робить цього.
 	Ми залишились удвох.
 	Я дивлюся на Раєн, поки задня частина моєї шиї заливається прохолодним потом. Ми обоє замкнені в ніяковій тиші.
 	Чому вона мовчить? Вона має знати, хто я. Звичайно, вона не знає, що нещодавно я створив гурт, тому що хотів зробити їй сюрприз та здивувати справжнім олдскульним демозаписом на випускному через декілька місяців. Проте, в наші дні, неможливо залишатися непомітним. Наші імена та фото є на сторінці у Фейсбук та стійці біля входу. Вона знущається з мене?
 	Раєн змінює позицію і я бачу, як її груди піднімаються та опускаються у важкому диханні, ніби вона чекає, поки я щось скажу. Коли я цього не роблю, вона зітхає й дивиться на свою картку.
 	— Мені також потрібна фотографія, де я їм з кимось у стилі «Леді та Блудько».
 	Я тримаю руки на грудях і примружую на неї очі. І довго вона збирається продовжувати цю шараду?
 	— Або… — роздратовано продовжує вона, напевно, із-за того, що я не
 	відповів, — мені потрібна фотографія фотографії фотографії. Що би це не означало.
 	Я лишаюся мовчазним, трохи гніваючись на те, що вона
 	поводить себе нерозумно. Ангел, ти хочеш зустрітися саме так через сім років?
 	Вона хитає головою, наче я був з нею грубий.
 	— Гаразд, нічого, — вона повертається, аби піти геть.
 	— Зачекай! — кричить хтось.
 	Дейн біжить позаду Раєн, зупиняючи її, а потім підходить до мене, лаючись собі під ніс.
 	— Чувак, чому ти дивишся на неї так, ніби вона дала ляпаса твоїй бабусі? Прокляття.
 	Він повертається до Раєн та посміхається.
 	— Привіт. Як справи?
 	Я опускаю очі, але лише на мить. Невже вона дійсно не знає, хто я такий?
 	Думаю, тут дійсно може бути багато людей, які не чули про нас.
 	Ми не такі вже й відомі, а цей захід, можливо, єдине цікаве місце в радіусі вісімдесяти кілометрів. Чому б їй не прийти сюди лише із-за того, що більше робити нічого?
 	Можливо, вона, бляха, навіть і не здогадується про те, що прямо зараз стоїть навпроти Міши Лейра. Хлопчика, якому вона пише листи з одинадцяти років.
 	— Як тебе звати? — Питає в неї Дейн.
 	Вона повертається і пронизливий погляд на мене чітко вказує на її настороженість. І все завдяки мені.
 	— Раєн, — відповідає вона, — а тебе?
 	— Дейн, — і потім він повертається до мене, — а це…
 	Він не встигає договорити, бо я простягаю руку, не сильно вдаряючи його в живіт.
 	Ні. Це не має статися так.
 	Раєн бачить усе і зводить брови. Напевно, думає, у чому моя проблема.
 	— Отже, ти живеш у Фелконс Вілл? — Продовжує Дейн, змінюючи тему, бо зрозумів мій жест.
 	— Так.
 	Він киває і вони обоє стоять у тиші.
 	— Гаразд, тоді… — Дейн плескає руками. — Я чув тобі потрібна фотографія, де ти їси з кимось у стилі «Леді та Блудько».
 	Не чекаючи відповіді, він простягає руку через барну стійку та копається в контейнерах з прикрасами для коктейлів.
 	Раєн морщиться, коли він дістає часточку лимона.
 	— Лимон?
 	— А що, слабо? — Він кидає їй виклик.
 	Але вона хитає головою.
 	— Гаразд, почекай, — просить він, поки я продовжую дивитися на неї, не в змозі відірвати погляд. Бо намагаюсь зрозуміти, що це, бляха, дійсно Раєн.
 	Її тонкі пальці, які написали мені п’ятсот вісімдесят два листи.
 	Підборіддя, на яке, як я знаю, вона наносить макіяж, аби приховати шрам, який отримала під час падіння з ковзанів у вісім років. Волосся, яке, як вона сама сказала мені, Раєн зав’язує ввечері, тому що, на її думку, немає нічого гіршого, ніж прокидатися з волоссям у роті.
 	В мене було десь з півдюжини дівчат, але жодну з них я не знав настільки добре, як ось цю.
 	І вона дійсно навіть не здогадується…
 	Дейн повертається з дерев’яною шпажкою, на кінці якої висить
 	смажений зефір. Він підходить і пихає її мені.
 	— Прошу, дій.
 	А потім Дейн повертається до неї, хапаючи телефон.
 	— Давай. Я сфотографую.
 	Веселі очі Раєн різко дивляться на мене, миттєво стаючи темнішими, бо вона точно не хоче нічого їсти у стилі «Леді та Блудько» зі мною.
 	Але вона не відступає та не видає сором’язливості.
 	Підійшовши, Раєн хапає барний стілець і стає на підніжжя, аби стати вищою. Не скажу, що вона низька, але явно нижча за мої сто вісімдесят два. Нахилившись з розкритими губами, вона пильно дивиться в мої очі, змушуючи довбане серце шаленіти. Мені доводиться зібрати всю силу волі, що маю, аби не розпустити руки та торкнутися її.
 	Але вона зупиняється.
 	— Я наближаюсь до тебе з відкритим ротом, — помічає вона, — ти повинен показати, що хочеш цього.
 	І я не можу стримати себе. Кутки моїх губ розтягуються в невеликій посмішці.
 	Бляха, яка ж вона спокуслива.
 	Це те, чого я ніяк не міг очікувати.
 	І я здаюся. Беру зефір та відкриваю рота, утримуючи її погляд, поки ми тягнемося до нього та кусаємо, зупинившись на якусь секунду, аби Дейн зробив фото. Її очі застигли на мені і я можу відчувати її дихання на своїх губах, поки її грудна клітка піднімається та опускається.
 	Моє тіло горить і коли вона нахиляється ближче, аби відкусити трохи більше, її губи торкаються моїх, викликаючи мій стогін.
 	Я відриваюся, цілком ковтаючи клятий зефір. Прокляття.

 	Вона жує свій шматок, облизує губи та встає зі стільця. — Дякую.
 	Я киваю, відчуваючи на собі погляд Дейна. Впевнений, він знає, що щось не так. Кидаю шпажку на барну стійку та дивлюсь на нього. Він скромно посміхається.
 	Ідіот.
 	Так, добре. Мені сподобався зефір, Дейне. Я би з’їв дюжину таких разом з нею. Можливо, я ще не буду поспішати додому. Окей?
 	Мій телефон в кармані бриньчить, я дістаю його й бачу на екрані ім’я Енні. Скидаю виклик. Вона, напевно, думає, де я вештаюся з усіма її ласощами. Передзвоню їй через хвилину.
 	— Отже… — Каже Дейн. — Усі ці фото ти викладаєш на своїй сторінці… Тобто, у тебе немає хлопця, який відкриє на нас полювання, так?
 	Я напружуюсь. У Раєн немає хлопця. Вона би сказала мені.
 	— Ні, — відповідає вона, — він знає, що мені неможливо зв’язати руки.
 	Дейн сміється, а я стою і уважно слухаю.
 	— Ні, у мене немає хлопця, — нарешті серйозно відповідає вона.
 	— Мені важко повірити в те, що…
 	— І я, також, не шукаю його, — перебиває Раєн, — в мене був один.
 	Вас потрібно купати, годувати, вигулювати…
 	— То що сталось?
 	Вона знизує плечима.
 	— Напевно, я занадто занизила свої стандарти і стала прискіпливою.
 	— А є такий, який їм відповідає?
 	— Один, — її очі дивляться на мене, а потім повертаються до Дейна, — але ми ніколи не зустрічались.
 	Один. Лише один, який відповідає. Вона зараз говорить про мене?
 	Телефон знову бриньчить і я тягнуся у кишеню, переводячи його в режим тиші.
 	Підводжу погляд і бачу повсюди спалахи камер і людей, які фотографуються перед стіною графіті праворуч.
 	Я підходжу і, несподівано для Раєн, беру її телефон. Обійшовши дівчину, я вмикаю камеру, переводячи її у режим селфі і нахиляюся, фіксуючи наші обличчя на екрані. Але я налаштовую усе так, аби також захопити хлопця позаду нас, який фотографує дівчат перед графіті.
 	— Фотографія… — тихо говорю їй на вухо, показуючи на наше селфі, — фотографії, — я вказую на хлопця, що робить фото позаду нас, — фотографії.
 	І показую на стіну з графіті, перед якою вони стоять.
 	На її обличчі нарешті з’являється посмішка. — Розумно. Дякую.
 	Я натискаю на фото, зберігаючи цей момент назавжди.
 	Перш ніж відсторонитися та попрощатися, я вдихаю її застиглий на момент у повітрі запах, посміхаючись самому собі.
 	Ти дійсно зненавидиш мене, Ангеле, коли ми нарешті зустрінемось одного дня і ти зведеш це все до купи.
 	Раєн бере телефон і повільно йде геть, кидаючи на мене погляд через плече перед тим, як зникнути в натовпі людей.
 	І я вже хочу, щоб вона повернулася.
 	Лізу в кишеню та дістаю телефон, набираючи номер сестри.
 	Наскільки сильно вона буде ненавидіти мене, якщо я скажу їй самій піти та купити собі ласощі? Бо, насправді, я поки не думаю, що готовий їхати звідси.
 	Але, коли я передзвонюю, ніхто не відповідає.
 
 Розділ 2

 Раєн

 	Три місяці по тому…

 	Любий Мішо,
 	Якого. Біса?
 	Ні, тобі не почулося. Я дійсно це сказала. Мені було би слід сказати також те, що це мій останній лист тобі, але знаю, що це неправда. Бо я не збираюся відмовлятися від тебе. Ти змусив мене пообіцяти це, тож тепер терпи. Я досі Місс Довбана Надія після того, як вже три місяці від тебе ані слова. Сподіваюсь, тобі весело, придурок, де би ти не був.
 	(Але, серйозно, давай ти не будеш мертвим, добре?) Ти маєш нотатки до текстів пісень, що я надіслала тобі разом зі своїми минулими листами. Мені хотілося б зробити їх копії, оскільки я відчуваю, що ти вже ніколи не вийдеш на зв’язок, але який у цьому сенс? Ті слова призначені для тебе і лише для тебе і, навіть якщо ти не читаєш мої листи або взагалі їх не отримуєш, мені потрібно надсилати їх тобі. Мені подобається знати, що вони рано чи пізно знайдуть тебе.
 	З останній новин: я вступила до коледжу. І, в принципі, це все.
 	Смішно. Я так довго хотіла, щоб життя змінилося, але коли це відбувається, моє бажання втекти кудись майже зникає. Знаєш, я думаю саме із-за цього люди залишаються нещасливими так довго. Нещасний ти чи ні, легше залишатися з тим, що тобі знайоме.
 	Ти також це помічаєш? Те, як ми усі хочемо прожити життя настільки швидко та легко, як це можливо. І, хоча ми знаємо, що без ризику немає винагороди, усе одно боїмося ризикнути.
 	Чесно, мені страшно. Я продовжую думати про те, що в коледжі суттєво нічого не зміниться. Я досі не знаю, що робити. І більше не буду такою впевненою у своїх рішеннях. Я продовжу дружити з хибними друзями та зустрічатися з не тими хлопцями.
 	Отже, так. Була би рада, якби ти відповів. Скажи, що ти занадто зайнятий, аби відповідати на мої листи, або що ми вже не малі, щоб бути друзями по переписці. Але скажи мені, в останнє, що віриш в мене і що все буде добре. Із твоїх уст таке лайно завжди звучить більш правдиво.
 	Ані трохи не сумую за тобою,
 	Раєн.
 	P.S. Якщо я дізнаюся про те, що причина в машині, дівчині або останній версії GTA [4], я зареєструюсь на форeмах «Ходячих мреців» під твоїм іменем і буду поводити се,е, як троль.
 	Закриваючи ручку зі срібним чорнилом, я беру два аркуші
 	чорного паперу й стукаю ними по столі, а потім складаю навпіл. Поклавши їх у відповідний чорний конверт, я беру чорну воскову паличку й тримаю її над свічкою, що стоїть на тумбочці, запалюючи гніт.
 	Три місяці.
 	Я хмурюсь. Він ще ніколи не мовчав так довго. Міші завжди
 	потрібен власний простір, тому я звикла до такого. Але щось відбувається.
 	Віск починає танути і я підношу його до конверту, дозволяючи
 	крапати на нього. Після того, як я задуваю полум’я, беру штамп і втискаю його у віск, запечатуючи лист і бачу чудовий чорний череп на відбитку.
 	Подарунок від Міши. Йому набридло, що я постійно використовувала печатку, яку отримала в одинадцять із зображенням Ґрифіндора з Гаррі Поттера. Його сестра Енні постійно глузувала, що він отримав листа з Хоґвардсу.
 	Тож, він надіслав мені більш «мужню» печатку та сказав
 	використовувати її, або взагалі нічого.
 	Я тоді лише посміялась. Що ж, добре. Наш початок листування багато років тому став помилкою.
 	Вчителі у п’ятому класі намагалися об’єднати нас як друзів по листуванню за статтю, щоб було зручніше, але його звуть Міша, а мене Раєн, тому його вчитель подумав, що я хлопчик, а мій вчитель думав, що він дівчина і пішло поїхало.
 	Спочатку ми не ладнали один з одним, але незабаром виявили
 	одну спільну річ. У нас обох батьки рано розлучилися. Його мама пішла, коли йому було два роки, а я не бачила тата з чотирьох. Ніхто з нас насправді не пам’ятає їх.
 	А тепер, після семи років, коли ми вже майже закінчили
 	середню школу, він став моїм найкращим другом.
 	Вставши з ліжка, ліплю марку на лист і кладу його на свій стіл,
 	щоб відправити поштою вранці. Я йду назад, складаючи канцелярію назад до тумбочки.
 	Випрямляючись, я кладу руки на стегна й неспокійно видихаю. Міша, ти де, в біса? Я тут йду на дно. Думаю, можна знайти його в Google, якщо я так хвилююсь. Або на Фейсбук, чи, узагалі, поїхати до нього додому. Він живе, всього-на-всього, в тридцяти кілометрах від мене і, зрештою, у мене є його адреса.
 	Але ж ми пообіцяли один одному. Точніше, я змусила його пообіцяти. Бачити один одного, наші будинки, спілкуватися з людьми, яких згадували у своїх листах – це усе знищить той світ, який ми з ним створили.
 	Зараз, Міша Лейр, з усіма своїми недоліками, ідеальний у моїй
 	голові. Він слухає, підбадьорює, знімає напругу і нічого від мене не очікує. Завжди говорить правду і є тим, від кого мені не потрібно ховатися.
 	У багатьох є така людина?
 	І як би мені не хотілося отримати відповіді, я поки що не можу
 	від цього відмовитися. Ми листуємося вже сім років. Це частина мене і я не знаю, що б робила без цього. Якщо я його розшукаю, все зміниться.
 	Ні. Ще трохи почекаю.
 	Я дивлюсь на годинник і бачу що вже час. Друзі будуть тут через декілька хвилин.
 	Взявши з таці на столі шматок крейди, я йду до стіни поруч з дверима та продовжую малювати рамки навколо наклеєних фотографій. Їх там чотири.
 	Ось я минулої осені стою поміж дівчат-чирлідерів, одягнених у
 	те саме вбрання, що і я. Тут я у своєму джипі з купою друзів на задньому сидінні. Ось я у восьмому класі на вечірці у стилі 80-х, посміхаюсь та позую на фото разом з усіма.
 	І на кожному з фото я на передньому плані. Лідер. Виглядаю щасливою.
 	А ось фото, зроблене у четвертому класі. Дуже давно. Я одна, сиджу на лавці на дитячому майданчику та видавлюю з себе посмішку для мами, яка привела мене до школи на вечір кіно. Пам’ятаю, усі інші діти бігали навколо, і кожного разу, як я намагалась приєднатися до них, вони поводили себе так, ніби не помічали моєї присутності. Завжди бігали самі, ніколи не чекаючи мене. Не хотіли включати у свої розмови.
 	Сльози навертаються на очі. Я протягую руку та торкаюся фото.
 	Пам’ятаю усі свої почуття так, ніби то було вчора. Я, немовби, на вечірці, на яку мене ніхто не запрошував.
 	Боже, як я змінилася з того часу.
 	— Раєн! — Чую чийсь голос з коридору.
 	Я шмигаю носом і швидко змахую сльози, коли сестра відкриває
 	двері та вривається до кімнати, не постукавши. Прочищаю горло, вдаючи, що зайнята, коли вона визирає з-за дверей.
 	— Вже час спати, — каже вона.
 	— Мені вісімнадцять, — зауважую я, ніби ця фраза все пояснить.
 	Я не дивлюсь на неї, а продовжую фарбувати вже вчора
 	закінчений шматок. Вона серйозно? Зараз десята вечора і я всього на один рік молодша за неї. І, до речі, набагато відповідальніша.
 	Я відчуваю аромат її парфумів і, краєм ока, помічаю розпущене
 	світле волосся. Чудово. Скоріше за все, зараз до неї прийде якийсь хлопець і він добре її відволіче, поки я тихо вислизну з будинку.
 	— Мама писала, — каже вона. — Ти доробила математику? — Так.
 	— А суспільствознавство?
 	— Домашнє завдання зробила, — кажу я, — а працювати над доповіддю почну на вихідних.
 	— А англійську?
 	— Опублікувала рецензію на «Прекрасний Новий Світ» на Goodreads [5] та надіслала мамі посилання.
 	— І яку книжку будеш читати наступною? — питає вона.
 	Я похмуро дивлюся на стіну, поки біла стружка падає на підлогу.
 	— 451 градус за Фаренгейтом.
 	Вона глузує.
 	— «Книга Джунглів», «Прекрасний Новий Світ», «451 градус за Фаренгейтом»… — вона продовжує перелічувати мої книжки, що не входять до шкільної програми, але мама дозволяє мені їх читати. — Боже, який в тебе нудний смак.
 	— Мама сказала обирати сучасну класику, — обурююсь я, — Сінклер, Гакслі, Орвелл…
 	— Думаю, вона мала на увазі «Великий Гетсбі», чи щось на кшталт цього.
 	Я закриваю очі та відкидаю голову, вдаючи хропіння та даючи сестрі зрозуміти, що думаю про її зауваження.
 	Вона закочує очі.
 	— Поводиш себе, як дитина.
 	— До чужого монастиря зі своїм уставом не сунься.
 	Минулого року сестра закінчила школу, а зараз ходить до
 	місцевого коледжу та живе вдома, що дуже зручно для нашої мами, яка працює координатором заходів та часто виїжджає за місто на фестивалі, концерти та виставки. Вона не хоче залишати мене одну.
 	Але, чесно кажучи, я взагалі не розумію, чому вона залишає
 	Карсон за старшу. Я набагато краще навчаюсь і зі мною взагалі немає проблем. Принаймні, наскільки вони обидві знають. Одним словом, я, бляха, набагато краща за неї.
 	До того ж, моїй сестрі треба лиш те, щоб я лежала у ліжку та не вешталась під ногами. Тоді вона зможе провести час з хлопцем, який вже їде сюди й буде з хвилини на хвилину.
 	Ніби я розкажу мамі.
 	Ніби мені справді є до цього діло.
 	— Я просто хочу сказати… — говорить вона, вперши руку в бік, — що ці книжки лише засмічують тобі голову.
 	— Та що ти кажеш, — підіграю я. — Усіх тих великих концепцій, що ледь поміщаються у мій маленький мозок, достатньо, аби змусити мене почувати себе тупою, як валянок. — а потім запевнюю її, — Але не переймайся. Якщо мені треба буде допомога, я обов’язково до тебе звернуся. А зараз я можу отримати свої дев’ять годин сну. Тренер збирається зранку повторити з нами всю програму.
 	Вона тихо гарчить на переводить погляд на мою стіну.
 	— Не можу повірити в те, що мама дозволила тобі зробити це зі своєю кімнатою.
 	А потім обертається і зачиняє двері.
 	Я дивлюсь на стіну, яку, приблизно, рік тому зафарбувала
 	чорною фарбою для дошок. Зараз по ній розкидані тексти Мішиних пісень так само, як і мої особисті думки, ідеї та каракулі.
 	Тут фотографії, постери та дуже багато слів – усе те, що є для
 	мене особливим. Такою є вся моя кімната, і вона мені подобається. Це місце, куди я нікого не запрошую. Особливо друзів. Вони лиш пожартують з невдалих, але улюблених ілюстрацій та наших з Мішою слів.
 	Я ще давно зрозуміла, но людям навколо не слід відкривати
 	свою душу. Вони полюбляють судити тебе, а мені більше подобається, коли цього не відбувається. Деякі речі залишаються в секреті.
 	Мій телефон бриньчить на ліжку, і я підходжу, щоб взяти його. «Надворі»
 	Бігаючи середнім пальцем по екрану, я пишу відповідь. «Вийду через хвилину»
 	Нарешті. Мені треба піти звідси.
 	Кидаю телефон і знімаю майку та піжамні шорти, дозволяючи
 	їм впасти на підлогу. Біжу до крісла й хапаю свої джинсові шорти.
 	Надягнувши їх, беруся за білу футболку та натягую сіре худі наверх.
 	Мій телефон знову бриньчить, але я не звертаю на нього уваги. Та йду я вже, йду.
 	Поклавши гроші та телефон у кишеню, я схопила сандалі та
 	підняла вікно, викидаючи їх на вулицю і спостерігаючи, як вони пролітають над дахом веранди та падають на землю.
 	Зібравши волосся у хвіст, я вилізаю з вікна. Обережно опускаю
 	його вниз, залишаючи кімнату в тишині та темноті, ніби я сплю в ліжку. Обережними кроками йду по даху до драбини, злізаю на землю та беру свої сандалі, після чого мчу до дороги, де на мене вже чекають.
 	— Хей! — вітається Лайла з водійського сидіння, коли я залізаю в машину. Озираюсь назад та, побачивши Тена, киваю йому.
 	Зачинивши двері, нахиляюсь та вдягаю сандалі.
 	— Дідько. Не можу повірити, що все ще так холодно. Завтрашнє тренування обіцяє бути жахливим.
 	Зараз квітень, тому вдень тепло, але рано вранці та ввечері температура падає нижче десяти градусів. Мені слід було одягти штани.
 	— Сандалі? — збентежено запитує Лайла.
 	— Так, ми ж збираємось на пляж.
 	— Ні, — лунає позаду голос Тена. — Ми їдемо в Бухту. Хіба Трей не писав тобі?
 	Я дивлюсь на нього через плече. В Бухту?
 	— Я думала, вони поставили там охоронця, аби той нікого не пускав.
 	Він знизує плечима і я бачу хитрість в його очах.
 	Окееей.
 	— Добре. Якщо нас спіймають, ви будете першими, кого я кину під автобус.
 	— Не будемо, якщо кинемо тебе першою, — проспівує Лайла, дивлячись на дорогу.
 	Позаду сміється Тен, на що я незадоволено похитала головою.
 	Особливість лідерства в тому, що хтось завжди намагається взяти на себе твою роботу. Я то пожартувала. А ось вона, напевно, говорила серйозно.
 	Лайла і Тен, також відомий як Теодор Едвард Нейлсон – мої, в
 	усіх значеннях цього слова, друзі. Ми знайомі з середньої школи, разом з Лайлою займаємось чирлідингом і я за ними, як за кам’яною стіною.
 	Так, іноді вони неприємно поводяться, занадто шумні і з ними не завжди комфортно, але вони мені потрібні. Останнє, чого ти хочеш у старших класах – залишитися самотньою. А коли в тебе є друзі – якими б вони не були – з’являються якісь можливості.
 	Під цим кутом зору старша школа схожа та в’язницю. Ти ніколи
 	не виживеш в ній наодинці.
 	— Там ззаду на підлозі лежать кеди, — звертається Лайла до Тена. — Не міг би ти дістати їх для неї, будь ласка.
 	Він тягнеться вниз і починає копирсатися в купі мотлоху на
 	підлозі БМВ 90-х років випуску, яку Лайлі віддала її мама.
 	Тен перекидає один башмак через сидіння і протягує мені інший, як тільки знаходить його.
 	— Дякую, — знявши сандалі, я беру кеди та починаю одягати їх.
 	В Бухті буде брудно та мокро, тому вони зараз дуже доречні.
 	— Якби я знала раніше, — думаю я вголос, — я би взяла камеру.
 	— Ну кому потрібні ці фото? — відповідає Лайла. — Знайди якусь темну, непомітну кабінку каруселі і дозволь показати Трею, що означає бути чоловіком.
 	Я відкидаюсь на спинку сидіння з посмішкою, показуючи, що зрозуміла її натяк.
 	— Думаю, купа дівчат уже зробили це до мене.
 	Трей Берроуз не мій хлопець, але йому точно дещо він мене
 	потрібно. Вже декілька місяців я тримаю його від себе на відстані витягнутої руки.
 	Трей, напевно, має все, що потрібно таким старшокласниками
 	як ми: друзів, популярність, весь світ у своїх ніг… Але, на відміну від мене, йому це подобається. І це багато що про нього говорить.
 	Він зарозумілий базікало з маршмелоу замість мозку і его
 	розміром з його величезні груди. Ой, перепрошую. Здається, це називається м’язи.
 	На секунду заплющую очі й видихаю. Міша, бляха, де тебе носить? Він єдиний, кому я можу вилити душу.
 	— Ну, — повільно говорить Лайла, дивлячись у вікно, — Трей не отримав тебе, тому зараз це те, чого він хоче. Проте, він не буде бігати за тобою, Раєн. Ще трохи, і він перемкнеться на когось іншого.
 	Це що, попередження? Краєм ока дивлюсь на неї, відчуваючи,
 	як серце починає битися частіше.
 	Лайло, що ти збираєшся робити? Просковзнути та забрати його з моїх рук, якщо я не дам йому? Радіти, що я проґавила свій шанс, коли йому набридне чекати і він піде трахати когось іншого? Чи, може, він вже когось трахає? Можливо, тебе?
 	Я складаю руки на грудях.
 	— Не переймайся за мене, — кажу я, відповідаючи на гру. — Коли я буду готова, він прибіжить до мене, як миленький. І зовсім неважливо, з ким він вбиватиме час до цього.
 	Тен тихо сміється на задньому сидінні. Він завжди на моєму
 	боці і навіть не здогадується, що зараз я говорю про Лайлу.
 	Не те, щоб я переймалась за те, прибіжить до мене Трей чи ні.
 	Але вона намагається мене підчепити і сама все прекрасно розуміє.
 	Ми з Лайлою ще ті нахаби, але, при цьому, дуже відрізняємось
 	одна від одної. Вона жадає уваги чоловіків і майже завжди дає їм те, чого вони хочуть, плутаючи тимчасову прихильність із справжніми почуттями. Звичайно, вона зустрічається з Джей Ді, другом Трея, але, я навіть не здивуюся, якщо під нього вона також лягала.
 	Завоювавши хлопця, вона почуває себе крутішою за всіх. У них
 	є дівчини, але вони хочуть її. І Лайла від цього відчуває перевагу.
 	Так буде відбуватися до того часу, поки вона не збагне, що вони
 	хочуть усіх підряд, а вона повернеться туди, звідки починала.
 	Як щодо мене? Я слабка. Я всього-на-всього хочу проживати дні
 	настільки легко, наскільки це є можливим. І неважливо, по чиїм головам мені доведеться пройти заради цього. Я усвідомила це трохи пізніше, ніж було зроблене те фото, де я сама сиджу на лавці у вечір кіно.
 	Зараз я більше не самотня, але, чи стала я щасливішою?
 	Відповіді на це питання у мене ще немає.
 	Плоди пожинаєш і досі не знаєш, що сіяв лиш те, від чого сам страждаєш.
 	Я посміхаюся з Мішиного тексту. Він надіслав його мені з
 	проханням оцінити. І ці слова дійсно мають сенс. Чи то я сама попросила його надіслати?
 	— Терпіти не можу цю дорогу, — говорить Тен. В його голосі чути дискомфорт і я блимаю очима, полишаючи думки і повертаючись в реальність.
 	Повертаю голову та дивлюсь у вікно, аби побачити, про що він
 	говорить.
 	Фари машини Лайли вихопують із нічної темряви шматок
 	дороги. Легкий вітерець змушує листя на деревах тріпотіти, показуючи єдину ознаку життя на темній трасі, котра виглядає зараз, як тунель. Темний, пустий та тихий.
 	Зараз ми на Олд-Поіт-роуд – дорозі, що з’єднує Тандер-Бей та Фелконс Віл.
 	Я обертаюся через плече, звертаючись до Тена. — Люди помирають всюди.
 	— Але не в такому ранньому віці, — відповідає він, нервово соваючись на сидінні. — Бідна дівчинка.
 	Декілька місяців тому бігунка на ім’я Анастасія Грейсон, на рік
 	молодша від нас, була знайдена мертвою на боці цієї самої дороги. В неї стався серцевий напад, хоча, я точно не знаю, чим саме він був викликаний. Як сказав Тен, дуже незвично в такому молодому віці померти саме таким чином.
 	Я писала Міші про це, аби дізнатися, чи він був з нею знайомий,
 	оскільки вони з одного міста, але це було в одному з багатьох листів, на які він так і не відповів.
 	Повернувши праворуч на Баджер-роуд, Лайла копається в бардачку і дістає звідти тюбик блиску для губ. Я опускаю скло, вдихаючи чисте, прохолодне морське повітря.
 	За схилами простягається Атлантичний океан, тому в повітрі
 	витає запах солі. Я живу за декілька кілометрів від узбережжя, тому майже не відчуваю його близькості, але, коли приїжджаю на пляж чи в Бухту – старий парк розваг біля пляжу, куди ми зараз прямуємо – відчуваю себе, немов в іншому світі. Мене омиває вітер і я майже відчуваю пісок під ногами.
 	Хотілось би їхати зараз туди.
 	— Джей Ді вже тут, — зауважує Лайла, повертаючи на старий, майже закинутий паркінг. Фари її авто падають на припаркований у невідведеному для цього місці темно-синій ДжиЕмСі Деналі. Напевно, розмітка для паркування стерлась ще багато років тому.
 	Бур’ян висотою з пів мене росте з усіх щілин асфальту,
 	хитаючись на вітру і лише місячне сяйво дає можливість розгледіти те, що знаходиться за розбитими касами та входами в парк. Десь удалині височіють темні, нерухомі вежі та будівлі. Я помічаю декілька масивних конструкцій, одна з яких у формі кола – скоріше за все, оглядове колесо.
 	Трохи повернувши голову, я помічаю розкидані по території й
 	інші схожі конструкції, включаючи каркас старих американських гірок, що загрозливо височіє над нами.
 	Лайла вимикає двигун і бере телефон та ключі, після чого ми усі
 	виходимо з машини. Не заходячи за ворота і напівзруйновані білетні каси, я намагаюсь розгледіти, що знаходиться за ними у величезному парку розваг, але, усе, що я можу побачити – темні двері, десятки кутків та нескінченні тротуари. Вітер ніби шепоче щось, розгулюючи по розбитим вікнам.
 	Занадто багато закутків і щілин. Занадто багато місць, де можна сховатися.
 	Раптом, несподівано для самої себе, я закочую рукава худі,
 	відчуваючи, що зігрілась. Якого біса ми сюди приїхали?
 	Подивившись праворуч, я помічаю чорний Форд Раптор із
 	затемненими вікнами, припаркований в тіні дерев на краю паркінгу. Там, всередині, хтось є?
 	По спині пробігають мурахи і я нервово потираю долоні. Можливо, хтось вз друзів Трея чи Джей Ді приїхав сьогодні на своїй машині.
 	— У-у-у! — хтось намагається вдати сову. Я відводжу погляд від Раптора і ми всі дивимось в ту сторону, звідки лунає голос.
 	— О, Боже! — Лайла вибухає сміхом. — Хлопці, ви божевільні!
 	Я хитаю головою, поки Тен з Лайлою вигукуючи біжать до
 	оглядового колеса прямо за воротами. На старих жовтих стовпах приблизно в п’ятнадцяти метрах над нами, між кабінками старого колеса, сидять хлопець Лайли, Джей Ді, та його приятель Брайс.
 	— Давай, — каже Лайла, перелазячи через загорожу колеса. — Пішли подивимось.
 	— Що подивимось? — питаю я. — Каруселі, які не крутяться?
 	Вона біжить далі, ігноруючи моє питання. Тен сміється.
 	— Пішли, — він бере мою руку та тягне за собою.
 	Я йду за ним. Ми заходимо все глибше і глибше в парк,
 	блукаючи широкими доріжками, по яким раніше ходила купа людей. Дивлюсь то праворуч, то ліворуч, водночас вражена та налякана.
 	Двері висять на петлях, скриплять від вітру, а місячне світло відбивається від скла, що лежить на землі під розбитими вікнами. Вітер гуляє по дитячому паровозу, задуваючи то в кабіну-слона, то у повітряну кульку. Усе пусте та темне. Ми проходимо повз карусель і я бачу калюжі на платформі та бруд, що вкриває пошарпану фарбу коней.
 	Пам’ятаю, як каталась на них у дитинстві. Це один із небагатьох
 	спогадів, який тато залишив за собою до того, як зник з мого життя.
 	Ми йдемо все далі. Крики та вереск наших друзів потроху
 	стихають і я починаю сповільнюватись. Знаю, скільки ще залишилось.
 	Це місце було наповнене сміхом та радісними криками, а зараз
 	воно занедбане та полишене повільно руйнуватись. І вся радість, якою воно раніше було наповнено, забулась.
 	Всього лише декілька років. Ось скільки часу пройшло з тих
 	пір, як «Бухта Пригод» закрила свої ворота для відвідувачів.
 	Але, усіма забута, покинута і занедбана, вона все ще тут. Я
 	глибоко вдихаю, втягуючи запах старої деревини, вологи та солі. Покинута й занедбана, я все ще тут, я все ще тут і завжди буду тут…
 	Я посміхаюсь сама собі. Ось і текст для твоєї пісні, Мішо. Плетусь слідом за Теном, думаючи про всі свої роздуми, що роками надсилала своєму другу по переписці, а він перетворював їх у пісні. Якщо він коли-небудь досягне успіху, буде винен мені гонорари.
 	— Якось сумно, — каже Тен, проходячи повз ігрові кабінки та проводячи рукою по дерев’яним рамам. — Пам’ятаю, як приходив сюди. Таке відчуття, наче це все ще досі живе.
 	Нічний вітер проноситься пустими доріжками між кабінками та
 	кіосками з їжею, оживляючи спогади. Потоки обвивають ноги, дують на худі, тим самим змушуючи його прилипнути до тіла, немов друга шкіра, і переходять на шию.
 	Раптом, я відчуваю себе оточеною.
 	Ніби я в самому центрі воронки буйного торнадо. Ніби за мною хтось спостерігає.
 	Я схрещую руки на грудях і намагаюсь якомога скоріше
 	наздогнати Тена.
 	— Що робиш? — питаю я, намагаючись приховати страх.
 	Він тягне за двері однієї з дерев’яних ігрових кабінок, вона трохи піддається, але все одно не відчиняється через навісний замок.
 	— Дістаю тобі плюшевого ведмедика, — відповідає він так, наче це було очевидно.
 	— Ти дійсно думаєш, що після стількох років там залишились призи?
 	— Ну, тут закрито, так?
 	Я сміюся і продовжую дивитися, як він хапається обома руками
 	за край дверей і тягнеться назад.
 	— Джей Ді, перестань! — удалині лунає голос Лайли і я дивлюсь вгору, аби побачити їх темні силуети, які все ще карапкаються на оглядове колесо.
 	— А-ха-ха! — хтось інший сміється.
 	Тен припиняє тягати двері і починає оглядати замок так, наче він може просто взяти, і відкрити його, коли я опускаю погляд і помічаю стару й пошматовану червоно-білу клейонку під віконницею в нижній частині кабінки.
 	Злегка штовхаю її ногою і бачу, що вона піддається, після чого вказую на неї Тену.
 	Він зупиняється, забувши про віконницю, і задумливо дивиться на клейонку.
 	— Я так і знав.
 	— Ну тоді йди та дістань мені плюшевого ведмедика, — вимагаю я, даруючи йому невелику посмішку.
 	Опустившись на карачки, він проповзає під клейонкою, бурмочучи собі під носа.
 	— Так, ваша величність.
 	— Підсвіти собі телефоном! — кричу я, коли він зникає всередині.
 	— Угу.
 	Я сміюся з його приглушеного голосу. З усіх у школі, кого я можу назвати своїми друзями, Тен найближче до цього слова. Не настільки близько, як Міша, але близько. Поруч з ним мені не треба вдавати з себе когось іншого.
 	Єдине, що заважає мені занадто сильно прив’язатися до нього –
 	його дружба з Лайлою. Якщо, раптом, у моєму крихкому колі спілкування стануться зміни, він залишиться зі мною?
 	Чесно кажучи, я не знаю.
 	— Тут немає плюшевих ведмедиків! — кричить він. — Але купа всього надувного!
 	Типу пляжні м’ячі?
 	— Воно все ще надувне? — жартуючи, питаю я.
 	Але він не відповідає.
 	Я нахиляюсь до віконниці, напружуючи слух. — Тене!
 	Нічого не чути.
 	Волосся на руках стає дибки і я випрямляюсь, на цей раз гукаючи голосніше.
 	— Тене, з тобою все гаразд?
 	Але, раптом, щось обвиває мою талію і я підскакую, втягуючи повітря, коли низький голос роздається глибоко в моєму вусі.
 	— Ласкаво просимо до карнавалу, крихітко.
 	Серце калатає у вухах. Я вириваюсь, обертаюсь і бачу Трея,
 	який тримає підборіддям ліхтарик. Світло падає на його обличчя, підкреслюючи диявольську усмішку.
 	Козел.
 	На його обличчі з’являється посмішка до вух, а світло-
 	коричневе волосся на карі очі сяють. Впустивши ліхтарик, він кидається до мене, і я не встигаю перехопити подих, коли він нахиляється, відриває мене від землі та закидує собі на плече.
 	— Трей! — кричу я. Його плече боляче впирається в живіт. — Перестань!
 	Він сміється, ляскаючи мене по сідницям і я здригаюсь,
 	відчуваючи, як він проводить рукою по моєму стегну.
 	— Перестань прямо зараз, придурок! — кричу я, ляскаючи його по спині.
 	Продовжуючи сміятись, він ставить мене на ноги, не
 	перестаючи обвивати рукою мою талію.
 	— М-м-м, ходи до мене, — каже він і притискає мене до стіни ігрової кабінки. — Тож, ти збираєшся дразнити мене, га? — його кісточки пальців торкаються передньої частини мого голого стегна. — У школі, де я не можу торкнутися тебе, ти одягаєш ту коротку юбку чирлідера, а зараз, коли я можу це зробити, ти в шортах.
 	— І що з того? — починаю я грати з ним. — В юбці мої ноги виглядають якось по-іншому?
 	— Ні, вони чудові в будь-якому випадку, — він нахиляється і запах пива в його подиху змушує мене здригнутися. — Просто я не
 	зможу засунути руку під шорти.
 	А потім він намагається підтвердити свої слова ділом.
 	Я відкидаю його руки.
 	— Розумієш, справа в тому, що… — починаю я, — хлопчик вміє лише скаржитись. А чоловік не дасть нічому стати на його шляху. Незважаючи на те, шорти це чи ні.
 	Він розглядає моє тіло з голови до ніг і знову піднімає очі.
 	— Я хочу тебе.
 	— Так, я знаю, чого ти хочеш.
 	Трей вже давно намагається зі мною фліртувати, і я точно знаю,
 	що йому від мене потрібно. І це не вечеря та кіно. Йому пальця до рота поклади – він усю руку відкусить. Можливо, мені й не потрібне кільце на пальці, аби розважатися з кимось, але я також не хочу бути черговою діркою в його поясі.
 	Тому я не піддамся йому, але й відмовляти не збираюся. Бо мені
 	відомо, що сталося з останньою дівчиною, яка його відшила.
 	— Ти ж також цього хочеш, — говорить він, нависаючи наді мною своїми величезними плечима та притискаючи масивними грудьми до стіни. — Так, крихітко, я бридкий і завжди отримую те, чого хочу. Це лише питання часу.
 	Я витріщаюся на його его і бачу хлопця, який нахвалює сам
 	себе через страх, що ніхто крім нього цього не зробить, або ж йому просто потрібно нагадати собі, який він чудовий. Трей Берроуз – цегляний будинок, що балансує на кінці зубочистки.
 	Щось торкається моєї литки і я опускаю погляд. Якраз вчасно,
 	аби побачити Тена, який виповзає з ігрової кабінки. Я відходжу, відштовхую Трея й помічаю, що Тен тримає щось в руках.
 	— Я маю меч, — говорить він, махаючи надувним предметом перед нашими очима.
 	Трей посміюється.
 	— Так, я теж.
 	Від його грубого жарту залишається неприємний присмак у
 	роті, тому я ковтаю його.
 	Він відвертається та замовкає. Його увагу привернуло оглядове
 	колесо.
 	Його так легко відволікти. Так легко йому наскучити.
 	— Ось, що я тобі скажу, — звертаюсь я до Трея, обходячи його та беручи Тена за руку. — Я дозволю тобі підкинути Тена до його будинку.
 	Трей обертається через плече й дивиться на мене так, ніби я збожеволіла.
 	— А потім ти зможеш відвезти додому мене, — завершую я, спостерігаючи за тим, як його брова з цікавістю повзе вверх.
 	Через шість тижнів ми закінчимо школу. А підігрівати його
 	інтерес я можу набагато довше. Не хочу з ним зустрічатися, але також не маю бажання прокинутися завтра зранку героїнею бридких брехливих пліток, що захоплять Фейсбук за лічені години. Трей Берроуз може бути милим, але іноді він ще та сволота.
 	Кутки його губ розтягуються в посмішці і він повертається.
 	— Усе, що тобі потрібно зробити – спіймати мене, — я хватаю Тена за руку. — Рахуй до двадцяти.
 	— Може, краще до п’яти? — сміється Тен, відходячи далі разом зі мною. — Він не вміє рахувати до двадцяти.
 	Мій живіт вже готовий луснути від сміху, але я стримую себе.
 	Трей усміхається, витріщаючись на мене так, ніби я здобич, яку
 	він хоче і ніщо його не зупинить. Він відкриває свого рота, повільно крокуючи в нашу сторону.
 	— Один…
 	І в цей момент ми з Теном обертаємось і кидаємося до задньої частини парку.
 	Сміючись, ми несемося по доріжками, покритим мокрим листям
 	та гілками, лавіруючи між зруйнованими кабінками. Пробігаємо повз «Орбітер», «Колодні канавки» та «Торнадо» де, наскільки я пам’ятаю, грала Def Leppard.
 	«Зіппер» усе ще на місці, темний та іржавий. Ми пробігаємо
 	повз нього, чіпляючись за холодні іржаві цепи старих гойдалок. Вони скриплять, скоріше за все, видаючи наше місцезнаходження, але я продовжую бігти за Теном.
 	— Сюди! — кричить він.
 	Я втягую повітря й слідкую за тим, як він пірнає в маленьку будівлю, що виглядає так, ніби призначалася для працівників. Крокуючи в темноту, я закриваю за собою двері і морщуся від затхлого повітря, що б’є в ніс.
 	Тен дістає телефон, освічуючи кімнату ліхтариком і я роблю те
 	ж саме. Підлога всіяна сміттям і я чую, як звідкись щось капає.
 	Але на цьому ми не зупиняємось. Тен підходить до чогось, що
 	виглядає як сходи, огинає перила та робить крок вниз.
 	Дивно. Сходи ведуть під землю.
 	— Прямо туди? — видихаю я, стоячи як вкопана біля зелених сталевих перил і спостерігаючи лише непроглядну темряву. В душу закрадається страх, посилаючи мурах по спині.
 	— Пішли, — каже Тен, починаючи спускатись нижче. — Це всього-на-всього технічний тунель. Вони є в багатьох парках розваг.
 	Я на секунду завмираю. Внизу може ховатися все, що завгодно: тварини, безхатні люди…трупи.
 	— Звідси керували атракціонами й усім іншим, — гукає він мене, спускаючись далі. — А ще, через цей тунель співробітники могли швидко переміщатися парком. Пішли!
 	Звідки, бляха, він усе це знає? Я й гадки не мала, що під парками розваг є підземелля.
 	Я видихаю повітря, обходжу перила та починаю спускатися
 	вниз за Теном, бо спиною відчуваю Трея.
 	— Тут, знизу, горить світло, — говорить він, спустившись. Я
 	приходжу вслід за ним, виглядаючи з-за його плеча, аби подивитись, що перед нами.
 	Мій шлунок перевертається. Довгий підземний хід, з усіх сторін
 	оброблений бетоном. Квадратний тунель метра три в висоту та ширину. Де-не-де видніються калюжі, що, ймовірно, залишились від дощових стоків або тріщин у стінах, що пропускають океанську воду. Вони мерехтять над головою разом із освітленням.
 	В кіні тунелю вимальовується темна порожнеча і я проводжу
 	руками по передпліччям, несподівано відчуваючи холод.
 	— Електрика, напевно, йде від міської мережі, — кажу я, — можливо, світло тут завжди горить.
 	Звичайно, я й гадки не маю про те, чому вони тримають світло
 	увімкненим весь час. Але коли я брешу сама собі, мені стає легше.
 	Чую, як нагорі грюкають двері і підстрибую, дивлячись вверх на
 	сходи якусь долю секунди перед тим, як покласти руку на спину Тена й підштовхнути його вперед.
 	— Прокляття, — шепочу я. — Давай, давай, давай!
 	Ми мчимо тунелем, моє серце б’ється в грудях, поки ми минаємо випадкові двері та ще більше проходів, що ведуть до головного, по якому ми біжимо. Я спокійна ззовні і, незважаючи на страх, на обличчі з’являється схвильована усмішка.
 	Не можу полишити думки, що, якби нас переслідував Міша, він
 	би не побіг за мною. Але й парі він би не програв. Він би знайшов спосіб обдурити мене.
 	Чую кроки позаду і, озирнувшись через плече, бачу світло, що
 	стрибає сходами вниз. Затамувавши подих, я хапаю Тена за футболку і тягну його до кімнати праворуч. Дверей немає, тож ми заходимо всередину й ховаємося за стіною, важко дихаючи та намагаючись бути нерухомими.
 	— Обережно, крихітко. — каже Тен. — Ти поводишся так, ніби не хочеш, щоб тебе спіймали.
 	Так, я не хочу цього. Я ліпше на епіляцію буду ходити, ніж дозволю йому знайти нас. Кожен день. А після цього ще й нестерпно гарячу ванну з сіллю прийматиму.
 	Не те, щоб Трей мені не подобався. Він симпатичний та має
 	гарне тіло. Тож, чому б ні?
 	Але, ні. Я не хочу бути однією з його дівчат, які скачуть по шкільному коридору в облягаючій спідниці, поки він ляскає мене по сідницям, а його друзі плескають його по спині, бо я – його останній трофей.
 	Відкидаю волосся назад і починаю тихо сміятися. Та ні за що на світі.
 	Притиснувшись головою до стіни, я напружую слух,
 	намагаючись зрозуміти, наскільки він близько.
 	Може, він повернувся назад? Чи повернув у боковий тунель?
 	Але потім я примружую очі, помічаючи, натомість, слабке скигління. Таке, наче в приміщенні дзижчить комар.
 	— Ти чуєш це? — шепочу я до Тена.
 	Я не бачу його обличчя, але його темне тіло нерухоме. Таке, наче він теж прислухається. А потім я бачу, як він нишпорить по своїх джинсах в пошуках чогось. Через мить його телефон кидає невелике світло в кімнату і я обертаюся, широко розплющивши очі на ліжко, скомкані білі простирадла та маленький столик.
 	Якого біса?
 	Тен іде глибше в кімнату, підходячи до ліжка.
 	— Отже, сторож на місці. Дідько.
 	— Ну, якщо воно так і є, — тихо кажу я, підходячи до нього і вивчаючи предмети, що лежать під аркушами паперу, — чому він не вигнав нас, коли ми прийшли сюди?
 	Тен тримає телефон, оглядаючи кімнату, а я переглядаю речі на
 	тумбочці та ліжку. Годинник на старій чорній замшевій манжеті лежить поверх зображення, схоже, майже ідентичного годинника. На подушці також лежить пара книг у м’якій обкладинці, iPod із приєднаними навушниками та блокнот із ручкою поруч. Я беру його і гортаю, бачачи щось, схоже на чоловічий почерк.
 	Усе на світі свою чергу має
 	Падінням твоїм є їхній підйом
 	Воно з’їдає тебе легко, поки не зламає
 	Всю твою працю марну, довгу і важку
 	Не переймайся за малі блискучі губи
 	Все, що вони куштують – згодом прах
 	Хочу лизати їх, доки вони на смак як ти
 	Мої груди піднімаються й опускаються у поверхневому диханні, а стегна стискаються.
 	Хочу лизати їх…
 	Дідько. Холодний піт стікає по спині, поки я уявляю губи, що шепочуть мені на вухо ці слова. Ніколи не була фанаткою поезії, але була б не проти почитати роботи цього хлопця.
 	Знайоме відчуття пронизує тіло, коли я вдивляюся на хвостики
 	літер «і» та різкі штрихи літер «с», схожі на маленькі блискавки.
 	Дивно.
 	Але ні, папір заповнений написами, каракулями та
 	подряпинами. Занадто багато всього. Усе інше зовсім не схоже на листи Міші.
 	— Ну, — чую біля себе голос Тена, — якось моторошно.
 	— Що? — запитую я, відриваючи погляд від решти вірша і повертаючи голову до нього.
 	Але він не дивиться на мене. Я переводжу погляд на те, куди направлене світло його ліхтарика і бачу стіну. Кидаючи блокнот на ліжко, спостерігаю, як Тен проводить світлом по всій поверхні.
 	САМОТНЬО.
 	Слово написане великими зубчастими чорними літерами й
 	пофарбоване балончиком. Кожна з них десь розміром з мене.
 	— Дійсно моторошно, — повторює Тен.
 	Я відступаю на дюйм, оглядаючи кімнату та намагаючись звести все до купи.
 	Такс. Фотографії на стіні з видряпаними обличчями, незвичайна поезія, таємничі, депресивні слова, написані на стіні…
 	Не кажучи вже про те, що тут хтось спить. В цьому
 	занедбаному, темному тунелі. Раптом, далеке скигління знову привертає мою увагу, і я йду на звук, нахиляючись ближче до ліжка. Підбираю навушники, тримаю їх біля вуха і чую, що в них грає «Bleed It Out».
 	Дідько. Негайно відкидаю навушники, хапаючи повітря.

 	— IPod увімкнений, — кажу я, випрямляючись. — Хто б це не був, він нещодавно був тут. Ми маємо йти. Прямо зараз.
 	Тен крокує до проходу і я відвертаюся від ліжка, але потім зупиняюсь.
 	Обертаючись, я опускаюся й вириваю сторінку з блокнота, хоча
 	й гадки не маю, навіщо вона мені потрібна.
 	Якщо цей хлопець живе тут, він, напевно, не буде перейматися
 	через якийсь клаптик паперу. Навіть якщо й так, він не знатиме, куди той подівся.
 	— Пішли, — кажу я Тену, штовхаючи його в спину.
 	А сама згортаю сторінку й кладу до задньої кишені.
 	Тримаючи телефони, ми виходимо з кімнати й повертаємо
 	ліворуч. Але тут хтось хапає мене і я кричу, бо мене стискають так сильно, що я не можу дихати.
 	— Попалася! — хвалиться чоловічий голос. — Ну що, їдемо додому?
 	Трей.
 	Звиваючись, я вириваюся з його рук і обертаюся. Лайла, Джей Ді і Брайс стоять позаду нього, сміючись.
 	— Бляха! — кричить Тен, важко дихаючи. Вони, очевидно, застали його зненацька, як і мене.
 	— Вам було слід вимкнути ліхтарики, — дорікає Лайла з усмішкою на
 	обличчі, — Ми побачили їх, як тільки спустились вниз.
 	Я проходжу повз, прямуючи до сходів та ігноруючи її. Якби ми не оглядали кімнату, наші ліхтарики були б вимкнені.
 	— Що ви, взагалі, тут робите? — запитує Джей Ді.
 	— Просто ходімо, — наказую я, втрачаючи терпіння. — Давайте вийдемо звідси.
 	Ми йдемо тунелем і я обертаюся через плече, оглядаючи майже
 	непроглядну темряву й прохід до кімнати, в якій ми щойно були.
 	Темні закутки, тіні, вологі відблиски люмінесцентного світла,
 	що падає на калюжі води… Нічого не бачу.
 	Але тяжко дихаю, не в змозі позбутися моторошного відчуття.
 	Там хтось є.
 	— Не про такі розваги я думала, коли ви пропонували поїхати до Бухти, — скиглить Лайла, обходячи невеликі калюжі води.
 	Я знову обертаюся, незважаючи на страх і швидше піднімаючись по сходам.
 	— Так, усе добре, не хвилюйся, — бурмочу я собі під ніс, але достатньо гучно, щоб усі почули. — Заднє сидіння машини Джей Ді вже зовсім поруч.
 	— О так, — усміхається Джей Ді.
 	Я стримую бажання ще раз озирнутися в темний тунель.
 	Піднімаючись сходами, все ще відчуваю на собі чийсь погляд.
 
 Розділ 3

 Раєн

 	—  Ходімо, дівчата! — проходячи повз, Тренер двічі б’є кулаком по шафам. Дівчата тихо сміються і шепочуться навколо мене, а я розчісую пальцями своє волосся, збираючи його в незграбний хвіст.
 	—  Так, я чула, що вони хочуть встановити камери, — каже Кейтлін Стефенс до групи, сидячи на лавці, — Збираються зловити його на гарячому.
 	Наношу дезодорант, кидаю його назад у спортивну сумку та підходжу до дзеркала на дверцятах, щоб перевірити, чи не стерся блиск для губ.
 	Камери, так? У школі?
 	Яка приємна новина.
 	Я натягую верх костюма чирлідера через голову, прикриваючи бюстгальтер, і розгладжую спідницю. Ми набираємо нових членів команди, оскільки дуже багато з нас незабаром закінчать школу, тому тренер попросив декілька днів ходити у формі, щоб зацікавити більше новеньких.
 	— Цікаво, яким буде їхній наступний крок, — підключається інша дівчина, — Він досі водить їх за носа.
 	— Особисто я сподіваюся, що він продовжить в тому ж дусі, — додає Лайла. — Ви бачили, що він написав сьогодні?
 	Усі різко замовкають і я точно знаю, куди спрямований їх погляд. Повертаю голову й дивлюсь на стіну прямо над дверима кабінету вчителя фізкультури. Великий шматок білого пергаменту, безладно приклеєний до стіни, м’яко тріпотить від кондиціонера, що дує з вентиляційного отвору.
 	Я посміхаюся про себе, відчуваючи, як серце пришвидшує биття, і повертаюся, щоб завершити підготовку.
 	— Не засуджуйте мастурбацію, — Мел Лонг зачитує послання, сховане за клаптиком пергаментного паперу, яке ми всі бачили перед ранковими тренуваннями деякий час тому. — Це секс з тим, кого я люблю.
 	Усі заливаються сміхом. Б’юся об заклад, вони навіть не знають, що це цитата Вуді Аллена.
 	Напис знайшли сьогодні вранці. Цього разу, у жіночій
 	роздягальні і, поки вчителі закривали його папером, усі побачили, що за ним написано.
 	За минулий місяць наша школа піддавалася вандалізму двадцять
 	два рази, а сьогодні ми спостерігаємо двадцять третій.
 	Починалося все досить повільно, по одному разу, то тут, то там.
 	Але зараз це відбувається все частіше, маже кожного дня, а інколи й по декілька разів на добу. Ніби «маленькому панку», як його (або її) стали називати, увійшов у смак : вривається до школи вночі та залишає випадкові повідомлення на стінах.
 	— Ну, — кажу я, перекидаючи сумку через плече й зачиняючи дверцята
 	шафи, — з огляду на те, що камери будуть у всіх коридори та незабаром охоплять кожен під’їзд, я впевнена, що він або вона або одумається та полишить цю справу, або ж його спіймають. Залишились лічені дні.
 	— Сподіваюся, його спіймають, — захоплено каже Кейтлін. — Я хочу знати, хто це.
 	— Нуу, — дується Лайла. — Так не весело.
 	Я обертаюся й виходжу з роздягальні. Так, звичайно, не буде весело, якщо Панка спіймають. Ніхто не знає, чого очікувати з приходом до школи вранці. Дійшло навіть до того, що пошук повідомлення, яке залишив вандал – перше, що має зробити кожен, коли переступить поріг закладу. Всі думають, що інтрига – це весело, і Фелконс Віл буде нуднішим без цієї загадки.
 	Іноді повідомлення серйозні.
 	Кожного дня сяє мій блиск, а ти, лайно, ніколи не знайдеш свій лиск.

 	-Панк

 	І всі замовкають, помітно намагаючись відкинути прочитане з голови, ніби воно нічого не значить, але ти знаєш, що це повідомлення переслідуватиме їх цілий день.
 	А іноді це щось комічне.
 	До відома, твоя мама не зустрічалася б з твоїм татом, якби отримала шанс обрати його знову.

 	-Панк

 	Над цим написом усі сміялися.
 	Але наступного дня, я чула, що декілька батьків подзвонили до
 	школи через те, що їхні сини та доньки влаштували їм допит з муками, аби вияснити, чи це правда.
 	Повідомлення ніколи не підписувались та не були адресовані комусь конкретному, але усі чекали їх з нетерпінням. Хто він? Що напише наступного разу? Як він може робити це непомітно?
 	І всі вони припускають, що це «він», а не «вона», хоча докази того чи іншого відсутні.
 	Але ореол таємниці вже висить над школою і я майже впевнена,
 	що відвідуваність зростає, бо ніхто не хоче пропустити, що станеться далі.
 	Підходячи до своєї шафки, я кидаю сумку на підлогу, глибоко вдихаючи. Коли я повертаю циферблат на замку, вводячи комбінацію, груди здавлює і дихати стає важче.
 	Моя голова починає йти вниз, але я швидко беру себе в руки й
 	підіймаю її.
 	Дідько.
 	Відчинивши двері, аби захистити себе від зайвих очей, я запускаю руку під спідницю, дотягуюся до тугої резинки спандексових шортів та дістаю інгалятор.
 	— Хей, зможеш позичити мені сьогодні свою замшеву спідницю?
 	Я підстрибую, відпускаючи інгалятор та витягуючи руку.
 	З лівої сторони від мене стоїть Лайла, а з правої – Кейтлін та Мел.
 	Взявши свій рюкзак, я дістаю свої книжки, які мені були потрібні для домашнього завдання кладу їх у свою шафку.
 	— Ти маєш на увазі ту, заради якої мені довелося продати половину свого гардеробу на секонд-хенд? — питаю я, ставлячи книжки на полицю. — Нізащо на світі.
 	— Тоді я розповів твоїй мамі про речі, які ти ховаєш у шафці.
 	— А я розповім твоїй про усі ті рази, коли ти, насправді, не спала у мене вдома, — відповідаю я їй у тому ж стилі, посміхаючись та вішаючи сумку на гачок, після чого переводжу погляд на Кейтлін та Мел.
 	Дівчата сміються і я повертаюсь до шафи, дістаючи зошит з мистецтва та текст з англійської для перших двох уроків.
 	— Ну будь-ласка, — благає вона. — Мої ніжки так добре в ній виглядають.
 	Я вдихаю з усіх сил, намагаючись наповнити легені повітрям, неначе на грудях знаходиться п’ятсот кілограмова гиря.
 	Добре, чорт з нею. Я готова зробити все, аби вона залишила мене в спокої. Тягнусь рукою до шафки й дістаю з найвіддаленішої її частини спідницю з ніжної темної замші на пластиковому вішаку.
 	І кидаю її Лайлі.
 	— Тільки не здумай займатися в ній сексом.
 	Вона задоволено посміхається й розтягує спідницю, милуючись нею. — Дякую.
 	Я беру пенал, в якому лежить купа олівців для малювання, і телефон.
 	— Що в тебе зараз? — цікавиться Лайла, перекидаючи спідницю через лікоть. — Мистецтво?
 	Я киваю.
 	— Ніяк не можу зрозуміти, чому ти не покинеш його. Ти ж його терпіти не можеш.
 	Я закриваю шафку, чую, як дзвенить дзвінок, та бачу, як натовп починає рухатися.
 	— Вже майже кінець навчального року. Протримаюсь.
 	— Ммм, — розсіяно відповідає Лайла. Скоріше за все, вона навіть не почула, що я сказала, — Добре, ходімо, — повертається до Мел та Кейтлін, потім кидає погляд на мене й відходить назад, — Побачимося в обід, добре? І ще раз дякую.
 	Вони зникають в глибині коридору, гублячись у натовпі учнів.
 	Йдуть на іспанську, вона сьогодні у них першим уроком. Всі кудись несуться, біжать бо сходах, закривають шафки, забігають в класи… А мій біль в грудях посилюється. Живіт уже палає від напруги, настільки важко дихати. Я йду коридором, опираючись рукою на шафку, аби не впасти.
 	Зустрічаюсь очима з Брендоном Хевіттом, одним із друзів Трея та посміхаюсь йому на ходу. Через якийсь час усі двері зачиняються, а штовханина й балаканина сходять нанівець. Мої легені з кожним вдихом випускають дивний свист, ніби у мене в горлі маленькі невидимі струни.
 	Я повільно закриваю очі та насилу відкриваю їх. Світ навколо мене починає крутитися.
 	Втягую в себе стільки повітря, скільки можу. Ніхто не бачить, як біліють від напруги мох руки, бо я з усіх сил притискаю до себе книжки, і ніхто не знає, що в моєму горлі, зі свистом, літають голки, як за помахом чарівної палички. Ледь стримую себе, аби не закашляти.
 	Я чудово вмію прикидатися.
 	Останні двері, нарешті, закриваються. Я швидко залізаю рукою
 	під юбку й витягаю інгалятор, який там завжди схований. Підношу до рота, натискаю на кнопку й ледь вдихаю ліки. Ця гірка завись завжди нагадує мені засіб для чищення, який в дитинстві мама розпилювала по будинку під час прибирання для дезінфекції. Мілкі краплі спрею досягають задньої стінки носоглотки й повільно осідають в горлі. Притулившись до стінки, я знову натискаю на інгалятор, збільшуючи дозування ліків, і закриваю очі, вже відчуваючи, як тиск на грудну клітину зменшується.
 	Вдихаючи та видихаючи, я чую, як пульс віддається у вухах, та
 	відчуваю, що об’єм легень стає все більшим і більшим, неначе стискаючі їх невидимі руки потихеньку послаблюють хватку.
 	Як же швидко на цей раз стався напад.
 	Зазвичай таке стається на вулиці, або ж коли я перенапружуюсь.
 	Кожен раз, як стає важко дихати, я біжу в туалет та дістаю інгалятор. Ненавиджу, коли напади стаються раптово, як от зараз. Навколо так багато людей, в тому числі й в туалеті. А тепер я ще й на урок запізнююсь.
 	Сховавши інгалятор на місце, в шорти, я з радістю роблю глибокий вдих та випускаю повітря, перехоплюючи книги.
 	Розвернувшись, повертаю праворуч, в сусідній коридор, та
 	піднімаюсь по сходам у кабінет мистецтва. Це єдиний щоденний урок, від якого я отримую задоволення, але друзям брешу, що терпіти його не можу. Мистецтво, група, театр… Для них усе це – лиш привід для насмішок, і я не хочу ставати їх мішенню.
 	Обережно відкривши двері у клас, я входжу та очима шукаю Місс Тілл, але в кабінеті її немає.
 	Напевно, вона в лаборантській.
 	А мені не треба ще одне запізнення, тому… Я швидко пересікаю кімнату на прямую до свого столу, піднімаю очі й завмираю: Трей сидить розвалившись, за моєю партою, на сусідньому стільці.
 	Я відчуваю укол роздратування. Прекрасно. Напевно, прогулює хімію: він вже її завалив і тепер має перездати для того, щоб закінчити школу.
 	Урок мистецтва – моя щаслива година, а він усе псує. Я злегка зітхаю та видавлюю з себе напівпосмішку — Привіт.
 	Він відсуває однією рукою стілець, розслаблено відкинувшись за спинку свого, та витріщається на мене, поки я сідаю. Місс Тілл, напевно, і не помітить, що він не її учень.
 	— Я тут подумав… — замовляє Трей, поки всі інші точать ляси. — Що ти робиш сьомого травня?
 	— Хм, — зарозуміло починаю я. Відкидаюсь назад, складую руки на грудях та схрещую ноги. — У мене, здається, були якісь плани на вечір, але точно не пам’ятаю.
 	Він кладе руку на спинку мого стільця й задирає голову, дивлячись прямо на мене.
 	— Добре. Як думаєш, зможеш дістати сукню? — Ну… — починаю я й раптово замовкаю.
 	В клас заходить високий підкачаний хлопець та прямує до парти
 	поруч з нами. У мене захоплює подих.
 	Він здається мені знайомим. Звідки ж я його знаю?
 	У нього з собою нічого немає: ні рюкзака, ні книжок, ні, навіть, олівця. Він займає місце за пустим столом, через один від мого.
 	Я шукаю поглядом Місс Тілл, намагаючись зрозуміти, що
 	відбувається. Хто б цей хлопець не був, він не з нашого класу, але тільки що увійшов сюди з таким виглядом, ніби робить так кожного дня.
 	Новенький?
 	Я кошу поглядом ліворуч, роздивляючись його. Він розслаблено
 	сидить на стільці, поклавши одну руку на парту, й дивиться кудись перед собою. Долоня вкрита чорними плямами від зап’ястя до самого мізинця. В мене так буває, коли я малюю й кладу руку на папір, й вона брудниться в чорнилах.
 	— Ей, — чую я, як мене смикає Трей.
 	Я відводжу погляд і навмисне починаю кашляти.
 	— Ммм, так, впевнена, у мене вийде.
 	Він хоче, щоб я купила сукню. Сьомого травня випускний бал і мене а нього ще ніхто не запросив, бо ходять плітки, що це збирається зробити Трей. А він тягнув час, тому я вже, навіть, почала хвилюватися. Але я хочу піти на випускний, навіть якщо й з ним.
 	Мій погляд знову зісковзує на новенького, я дивлюсь на нього краєм ока. Його темно-сині джинси забруднені грязюкою, як пальці й лікоть, але на ньому чиста синьо-сіра футболка й досить пристойне взуття. Очі майже приховані під густими віями, а коротке темно-каштанове волосся злегка прикриває чоло. Збоку в губі кільце, що блищить на сонці. Я прикушую рота, дивлячись на нього й уявляючи, як воно – мати пірсинг на губі.
 	— Може й волосся вкладеш? — продовжує Трей. — Тільки залиш його розпущеним, мені так більше подобається.
 	Я повертаюсь, відводячи погляд від губ новенького й змушую себе зосередитись.
 	Випускний бал. Ми говоримо про випускний.
 	— Без проблем, — відповідаю я.
 	— Чудово. — Він посміхається й відкидається на спинку стільця. — Бо я знаю одне
 	класне мексиканське місце…
 	Він заливається сміхом, який підхоплює його приятель поруч, і
 	я на мить ніяково завмираю. А, ти думала, що він збирається запросити тебе на випускний бал? Дурне дівчисько.
 	Але я не збираюся ображатися на його намагання змусити мене
 	відчути себе ідіоткою. Моя броня прогинається, але витримує удар.
 	— Добре, розважайся далі. Я піду на випускний бал з Менні. Вірно ж, Менні? — я штовхаю ніжку стільця хлопця, що сидить переді мною, привертаючи увагу цього емокіда.
 	Менні Кортес здригається, але продовжує дивитись вперед, не звертаючи на нас уваги.
 	Трей з приятелем на всю регочать, але тепер приводом для сміху
 	стає бідний хлопчина, і я задоволена, що відволікла від себе їхню увагу.
 	Але є й інші почуття: відчуття провини, огида на саму себе, жалість до Менні й докори сумління через те, що я його використала…
 	Зате відволікла й насмішила Трея, і тепер Менні та весь сором,
 	що я відчуваю, не мають ніякого значення. Я дивлюсь на ситуацію звисока. Сором нікуди не подівся. Але це як спостерігати за мурахами з літака. Я в небесах, занадто високо, аби мене хвилювало те, що відбувається на землі.
 	— Так, Менні, ти йдеш на випускний з цією дівчиною? — насміхається Трей, штовхаючи його стілець, як це тільки що зробила я. — А? А? — Потім він повертається до мене. — Ні, я навіть не впевнений, що йому подобаються дівчата.
 	Я видавлюю із себе слабку посмішку, хитаю головою й
 	сподіваюсь, що зараз він нарешті замовчить. Менні зіграв свою роль, ціль досягнуто. Я не хочу, щоб йому дісталось.
 	У Менні сорок кілограмів максимум, його волосся настільки чорне, що відливає синім, а обличчя настільки гладке й бліде, що у певному одязі він легко стане схожим на дівчину. Підводка, чорний лак для нігтів, вузькі джинси, брудні конверси, що потріскалися… Все як за підручником.
 	Ми з ним ходимо до однієї школи ще з часів дитячого садочка, і
 	в мене досі зберігається гумка у формі сердечка, яку він подарував мені на День святого Валентина у другому класі. Я була єдиною, кому він взагалі хоч щось подарував. Ніхто про це не знає, і навіть Міша не в курсі, чому я так трепетно зберігаю гумку-сердечко.
 	Я підводжу очі й бачу, що він сидить на своєму місці та мовчить. Під чорною футболкою він увесь напружився, але не рухається з місця, схиливши голову, і, мабуть, сподівається, що ніхто більше нічого не скаже. А може, думає, що якщо сидітиме тихо і нерухомо, то знову зможе стати невидимим для всіх. Мені знайоме це почуття.
 	Але щось у грудях ліворуч неприємно ниє, і я кидаю погляд на
 	новенького хлопця. Він усе ще дивиться прямо перед собою, але тепер насупив брови і напружився, наче злиться на щось.
 	— Ні, серйозно, — звертається до мене Трей і я з небажанням знову повертаюсь до нього. — Випускний бал. Я приїду ща тобою о шостій. Лімузин, вечеря, ми заїдемо на танці… І ти моя на всю ніч.
 	Я киваю, ледь слухаючи, що він там говорить.
 	— Добре, давайте починати, — Місс Тілл виходить з лаборантської й ставить на стіл органайзер з канцелярським приладдям.
 	Вона опускає екран, вимикає світло, і я знову кошусь вліво, спостерігаючи, як новенький, насупившись, дивиться вперед. Цікаво, чи його офіційно прийняли? Він має розклад? Він взагалі збирається представити себе вчителю? Я вже починаю сумніватися, чи він справжній, але стримуюсь, хоч і ловлю себе на бажанні протягнути руку і доторкнутися до нього. Я що, єдина, хто помітив, що він увійшов до класу? Місс Тілл починає наводити приклади малювання прямими лініями, а я тим часом помічаю, що Трей відірвав шматок паперу від сторінки в моєму альбомі.
 	— Менні, — шепоче він, згортаючи папір в кульку й кидаючи згорток розміром з горошину прямо в голову Кортесі. — Ей, Менні, мода
 	на емо вже давно пройшла, чувак. Чи твоєму хлопцю подобається твій вигляд? — Трей і його друг тихенько хіхікають, але Менні сидить як статуя.
 	Трей згортає ще одну кульку, і відчуття провини починає мучити мене сильніше.
 	— Ей, мужик. — Трей кидає в Менні паперову кульку, та вдаряється об чорне волосся й скочується на підлогу. — Мені подобається твоя підводка. Позичиш її моїй дівчині?
 	Краєм ока я помічаю рух зліва й бачу, що долоня новенького на
 	парті стиснулась в кулак.
 	Трей кидає ще один папірець, на цей раз сильніше.
 	— Педік, ти хоч не забувся, де у тебе член?
 	Я здригаюсь. Господи.
 	Миттю новенький встає з-за парти і хапає стілець Менні за спинку. Я зачаровано дивлюся, як він перетягує стілець разом з Менні і ставить так, щоб самому опинитися між нами та емокідом. Потім швидко підходить до старого місця Менні, забирає зошит, коробку олівців і кладе на стіл перед своїм новим сусідом по парті.
 	Моє серце починає шалено битися. Я сильно стискаю зуби, намагаючись приховати потрясіння. О Боже.
 	Всі учні повертають голови в наш бік, щоб стежити за
 	розвитком подій, а новенький тим часом встигає плюхнутись назад на своє місце, ні слова не сказавши і не удостоївши нікого навіть поглядом. Він, як і раніше, злий. Менні важко дихає, все його тіло витяглося по струнці від того, що щойно сталося, а Трей з другом мовчки і пильно дивляться на новенького хлопця.
 	— Напевно, педіків притягує один до одного, — ледь чутно шепоче Трей.
 	Я краєм ока дивлюся на новенького. Він, напевно, все чув. Але залишається спокійним, як танк. Лише м’язи рук напружені, а зуби щільно стиснуті.
 	Він ясно дає нам зрозуміти, що ми його розізлили. Ніхто ніколи
 	так не робить. Ніхто ніколи не кидає мені виклик.
 	Трей більше нічого не говорить, і решту уроку клас час від часу обертається на нас, поки вчителька мовчить. Я намагаюся сконцентрувати увагу на її вказівках, але в мене не виходить. Я відчуваю, що він поряд і хочу дивитися на нього. Хто він, чорт забирай, такий?
 	І тут раптом мене оссяло. Старий склад. Чорт забирай.
 	Кліпнувши очима, я знову кошуся в його бік. Так це ж той самий хлопець, з яким я фотографувалася на квесті кілька місяців тому. У мене в телефоні й досі зберігаються наші з ним фотографії.
 	Цікаво, він мене пам’ятає?
 	Це так дивно. Я так і не опублікувала наші фото на сторінці, де їх потрібно було запостити. Розпрощавшись з ним і його другом, я потім всю ніч шукала його очима в натовпі, але так і не знайшла. Досило мені відійти від нього, як він ніби зник.
 	Місс Тілл закінчує пояснення, і я проводжу залишок уроку, озираючись і малюючи якесь безглуздя. До цього я цілий тиждень працювала над одним проектом, але зараз ним не займаюся, бо не хочу, щоб його бачив Трей.
 	Це мій найулюбленіший урок, але на ньому я почуваюся
 	найбеззахисніше. Мистецтво – не моє покликання, хоча мені приносить задоволення робити щось своїми руками і займатися творчістю, хоч на уроці, хоч в автомайстерні. І я не провела б п’ять місяців у кімнаті з двадцятьма хлопцями, кожен з яких тільки й чекає зручного випадку, щоб заглянути мені під чирлідерську спідницю просто так.
 	Я тут не заради цього. Я роблю малюнок для Міши. Створюю обкладинку його першого альбому як сюрприз на випускний. Ні, він не зобов’язаний її використовувати, я на це не чекаю. Але, гадаю, це його вразить, підбадьорить, додасть мотивації.
 	Звичайно, я не хочу, щоб Трей бачив обкладинку чи запитував про неї. Він просто посміється з того, що я дійсно люблю.
 	Ніхто не знає про Мішу Лейра, навіть Лайла. Він мій, і це дуже
 	складно описати словами… Навіть намагатися не хочу.
 	До того ж, якщо я нікому не розповім, він не стане справжнім. І
 	мені буде не так боляче, коли я його втрачу.
 	А я його втрачу, якщо ще не втратила. Все хороше колись закінчується.
 	— Це він — шепоче Тен мені на вухо, перед тим, як сісти за обідній стіл зі мною, Лайлою та Мел. — Той самий хлопець, що розмальовує стіни школи.
 	Він повертає голову, протискаючись між нами, дивиться поверх
 	мого зошита з домашньою роботою з математики та повертається, запрошуючи простежити за його поглядом.
 	Новенький сидить за круглим столом на самоті. Ноги витягнуті
 	та перехрещені, руки складені на грудях. З шиї звисають чорні дроти навушників, на обличчі все той же незадоволений вираз, що я бачила сьогодні вранці. Він зосереджено дивиться на стіл перед собою.
 	Я стримую усмішку. Значить, він таки справжній. Тен також його бачить.
 	А потім мій погляд падає на його праву руку. Вона вся вкрита татуюваннями. У животі починають літати метелики.
 	Я не помітила цього вранці.
 	Може, тому, що сиділа з іншого боку від нього. Я не розумію, що зображено на татуюваннях, але точно можу сказати, що в малюнок вплетений текст. Оглянувши приміщення, я помічаю, що багато хто дивиться на нього так само, як і я. Цікаві погляди спідлоба, тихий шепіт.
 	Відвернувшись, я торкаюсь паперу олівцем і завершую
 	завдання, яке отримала сьогодні вранці, аби не витрачати на нього час увечері.
 	— Думаєш, це він потайки пробирається до школи? Чому ти так вважаєш?
 	— Ну подивись на нього. За ним в’язниця плаче.
 	— Так, це достойний аргумент, — із сарказмом помічаю я, продовжуючи писати.
 	Чесно кажучи, він виглядає не так погано. Трохи брудний, трохи
 	злий, але це не означає, що він злочинець.
 	Я знову обертаюся і дивлюся на нього, на секунду затримуючи
 	погляд на обличчі… Тверде підборіддя, впевнений погляд темних очей, вигин лінії носа й форма брів, що створює відчуття, ніби він постійно чимось незадоволений… Він, скоріше, схожий на хлопця, який відповість кулаками на твій «привіт», ніж на людину, що списує текстами пісень шкільні стіни.
 	І раптом він підводить очі. Куди ж він дивиться?
 	У бік Трея. Той щось говорить директору Берроуз, коли вона проходить повз нього. Новенький за ними спостерігає.
 	— Він новенький? — запитує мене Лайла, яка сидить навпроти, і я розумію, що вона його помітила. — На вигляд симпатичний. Як його звуть?
 	— Мейсен Лоран, — відповідає Тен.
 	Я нічого не можу з цим зробити. Повторюю про себе його ім’я,
 	шукаю його в пам’яті. Значить, саме це ім’я він не дав своєму другові назвати мені тоді, на складі?
 	— Він був зі мною вранці на уроці фізики, — пояснює Тен.
 	— І на моєму першому уроці також, — додаю я, перегортаючи сторінку в зошиті й записуючи умову наступної задачі. — Але він нічого не говорив.
 	— Що ти про нього знаєш? — запитує Лайла.
 	Я знизую плечима, не підводячи очей.
 	— Нічого. Мені все одно.
 	З обох сторін від Лайли до нас за стіл сідають Трей з Джей Ді та починають жадібно вгризатися у свої сендвічі.
 	— Привіт, крихітко.
 	Трей притискає скибку смаженої картоплі до мого закритого рота. Я вихоплюю її й кидаю через плече. Чую, як вони з Джей Ді сміються, і продовжую робити домашку.
 	— Не думаю, що він узагалі хоч з кимось розмовляв.
 	— Містер Клайн задав йому питання з фізики, а він просто промовчав.
 	— Хто? — запитує Джей Ді.
 	— Мейсен Лоран, — Тен вказує на новенького. — Він сьогодні перший день.
 	— Цікаво, як він прокрадається в школу ночами, — упівголоса додає Лайла.
 	Я випускаю олівець на стіл й піднімаю очі, незрозуміло дивлячись на неї.
 	— Непотрібно його звинувачувати, поки не знаєш напевно, що саме він влаштовує цей вандалізм. Ми поки нічого не знаємо. Крім того, він сьогодні в школі перший день. А стіни розмальовують більше місяця.
 	Я не хочу, щоб його навмисно в чомусь звинуватили.
 	— Добре, — огризається Лайла, закочуючи очі й відправляючи до рота ложку салату. — Цікаво, як той хлопець ночами прокрадається до школи?
 	— І гадки не маю, — відповідає Тен. — Чесно кажучи, я зовсім не думаю, що він виходить зі школи. Той, хто пише на стінах, я маю на увазі. Думаю, він залишається тут з вечора.
 	Джей Ді знову відкушує гамбургер.
 	— Навіщо йому це робити?
 	— А як ще можна обійти сигналізацію? — аргументує Тен. — Подумай про це. Двері школи відкриті допізна: заняття з плавання в басейні, факультативи, тренування у спортивних команд, репетиторство… Він може піти після уроків, поїсти чи ще щось поробити й повернутися до того, як о дев’ятій вечора школу зачинять. І тоді у нього є вся ніч. Можливо, він навіть тут живе. Атаки відбуваються майже кожного дня, в кінці кінців.
 	Я дописую рішення останнього рівняння, повільно водячи
 	олівцем по паперу. Цікаве зауваження. Як ще хтось може обійти сигналізацію, якщо не ховається і не чекає, доки двері зачинять?
 	Або ж якщо у нього немає ключів та коду відключення сигналізації?
 	— У нас в школі немає бездомних дітей, — відмічаю я. — Думаю, ми би про це знали. Наша школа, в кінці кінців, не величезна.
 	— Усе, як ти й казала, — реагує Лайла. — Він щойно з’явився, тому ми ще нічого про нього не знаємо. — Я бачу, що вона дивиться поверх моєї голови, і точно знаю, на кого. — Він міг уже цілий місяць тут ошиватися, не починаючи вчитися, і ніхто про це не дізнався б.
 	— Кидаєшся камінням у новачка в брудному одязі, у якого немає друзів? — кидаю я їй у відповідь. — Які у нього можуть бути мотиви псувати шкільні стіни? Ой, зачекайте. Я забула. Мені ж немає до цього діла.
 	І я знову схиляюсь над домашнім завданням, виводжу заголовок і продовжую: — Мейсен Лоран не живе в школі. І не псує стіни, шафи чи ще щось.
 	Він – новенький, ти – інтриганка, і мені нудно продовжувати цю розмову.
 	— Ми можемо дізнатися, хто він такий, — втручається Трей. — Я
 	можу прокрастися в кабінет мачухи, подивитися його особисту справу й дізнатися, де він живе.
 	— О так, — погоджується Джей Ді.
 	Їх зловісний тон мене нервує. Трею все сходить з рук, думаю, не без участі його прийомної матусі-директора.
 	Я закриваю підручник із зошитом і кладу їх один на одного.

 	— І яка мені вигода від цього? — посміхається Трей. — А що ти хочеш? Назви ціную Я спираюся ліктями на стіл і повертаю голову, озираючись на Мейсена Лорана. Його байдужість збиває з пантелику. Він поводиться так, ніби довкола нікого не існує.
 	Усі метушаться, проходять мимо, голоси літають над його
 	столом, ось ліворуч від нього хтось розсміявся, а праворуч впустили тацю, а він сидить немов у коконі. Ззовні йде життя, але ніщо не порушує спокою всередині.
 	Однак я відчуваю, він в курсі всього, що відбувається довкола, хоч і ніяк не реагує. Він знає усе. По моїх плечах пробігає холодок.
 	Я повертаюся до Трея і роблю глибокий вдих, позбавляючись неприємного відчуття.
 	— Ти мені довіряєш?
 	— Ні, але я готовий приспустити повідець.
 	Джей Ді сміється, а я встаю з-за столу й задвигаю стілець.
 	— Куди ти зібралась? — запитує Лайла.
 	Я розвертаюсь на місці та йду в сторону Мейсена, відповідаючи через плече: — Хочу почути, як він розмовляє.
 	Підійшовши до його круглого столу на чотирьох чоловік у дальній частині зали, я сідаю на край і спираюся руками на стільницю з обох боків від себе.
 	Мої стегна опиняються перед його очима, і він повільно
 	піднімає погляд на моє тіло і зупиняється на обличчі.
 	Я чую звуки барабанів та гітари з його навушників, але він продовжує сидіти на місці, тільки складка між бровами стає глибшою.
 	Простягаю руки і акуратно виймаю з його вух навушники,
 	оглядаючись через плече на друзів, які уважно спостерігають за тим, що відбувається.
 	— Вони думають, що ти бездомний, — кажу я, знову повертаючись до нього й помічаючи, як він переводить погляд з них на мене. — Але ти нічого не їси й нічого не говориш. Я думаю, ти привид.
 	Я обдаровую його пустотливою усмішкою, випускаю з рук
 	навушники і кладу руку йому на груди. Його тепло миттєво проходить через мою руку, і всередині все перевертається.
 	— Добре, не бери до уваги, — додаю я, продовжуючи монолог. — Зараз я чую серцебиття. І воно пришвидшується.
 	Мейсен просто дивиться на мене, ніби чогось чекає. Можливо,
 	хоче, аби я зникла, але поки не відштовхує.
 	Я прибираю долоню з його грудей і знову спираюся на стіл.
 	— Знаєш, а я ж пам’ятаю тебе. Ти був на тому квесті в лютому. На складі в Тандер-Бей.
 	Він все ще не відповідає, і я починаю переживати, чи не переплутала я щось. Той хлопець на вечірці не був багатослівним, але принаймні поводився дружелюбно. Як можна загравати з кимось, хто сидить із відчуженим виглядом і не реагує?
 	— Ти любиш автомобільні кінотеатри, Мейсене? — запитую я. — Тебе ж так
 	звуть? — я опускаю очі і починаю крутити в руках його ручку, намагаючись здаватися сором’язливою. — Скоро погода стане кращою і можна буде відкрити сезон. Можливо, коли-небудь захочеш зарулити туди зі мною й моїми дівчатами. Не хочеш дати мені свій номер?
 	З кожним видихом його груди опускаються дедалі глибше. Він дивиться на мене і все моє тіло чомусь починає тягтися до нього. Його глибокі зелені очі, в яких можна потонути, сповнені невідомого вогню. Гнів? Страх? Бажання? Про що він, чорт забирай, думає і чому ніяк не заговорить? Я проковтую грудку в горлі, відчуваючи, що скоро критична точка буде досягнута і зламається.
 	— Ти не любиш людей? — продовжу тиснути я. — Або, може, тобі не подобаються дівчата?
 	— Місс Треверроу! — чую я строгий жіночий голос. Він належить директору Берроуз. — Злізьте зі столу.
 	Я повертаю голову, щоб подивитися на неї, але раптово руки охоплюють мою талію і стягують зі стільниці.
 	Охаючи від шоку, я з розмаху приземлююся Мейсену на коліна.
 	— Мені подобаються дівчата, — шепоче він мені на вухо, і моє серце б’ється з такою силою, що стає боляче.
 	Кінчик його язика ковзає вгору по моїй шиї, я застигаю і починаю дихати з шаленою швидкістю. Тепло розливається по тілу.
 	Чорт.
 	— Але ти… — Його низький голос та гаряче дихання обпікають ніжну шкіру на
 	шиї. — Ти на смак просто огидна.
 	Що?
 	А потім він встає, і я звалююсь з його колін прямо на підлогу.
 	Виставляю руки вперед і приземляюся на них.
 	Та якого диявола?
 	Я чую навколо смішки і починаю озиратися. Кілька людей за сусідніми столами хіхікають і дивляться на мене.
 	Стіни наче стискаються і погрожують розчавити. Я згоряю від сорому.
 	І мені не потрібно повертатися, щоб побачити, що Лайла, швидше за все, також усміхається.
 	Дідька лисого.
 	А потім я бачу, як Мейсен Лоран піднімає зошит із олівцем, вішає на шию навушники і мовчки виходить з їдальні.
 	Козел. Що ж з ним не так?
 	Я встаю, смикаю спідницю і йду назад до свого столика. Це не перший раз, коли всі сміються наді мною. Але він буде останнім.
 
 Розділ 4

 Раєн

 	— Я збираюсь в «Банана Репаблік». — До мене підлітає Тен і обхоплює згином ліктя за шию. — Підеш зі мною?
 	Я хитаю головою й повертаю праворуч, спускаючись в хол.
 	— Мені треба додому. Сьогодні моя черга готувати вечерю.
 	Школа майже порожня. Ми тільки що закінчили тренування, але
 	поки всі інші приймають душ, переодягаються, приводять себе в порядок і готуються до вечірніх пригод, я все ще стою в шортах, спортивному топі та майці. Просто хочу вибратися звідси. Цей день вибив мене з колії і мені треба зібратися з думками.
 	Цей новенький, Мейсен, міцний горішок. Мені довелося
 	вимкнути телефон, щоб повідомлення з Фейсбуку не заважали обідати. Слава богу, ніхто не встиг сфотографувати, як він скинув мене і я приземлилася дупою прямо на голу підлогу в їдальні. Хоча це не завадило Лайлі запостити мем із жартом на цю тему і відмітити на ньому мене.
 	Звичайно, вона «лише пожартувала».
 	Чорт із нею. Зараз мені потрібно додому.
 	Алгебру я встигла зробити за обідом, але в мене залишилися деякі завдання з літератури та суспільствознавства.
 	— Ух ти. Це твоя шафка? — чую я голос Тена.
 	Я дивлюся в інший кінець коридору і бачу купу розкиданих по
 	підлозі речей. Прямо там, де розташована моя шафка.
 	Тен відпускає мене, і ми обоє біжимо туди, де помітили безлад.
 	Дверцята моєї шафки відчинені навстіж і погнуті, ніби її відчиняли чимось типу лома.
 	Якого біса?
 	Я опускаюся на коліна і, хапаючи ротом повітря, перебираю свій одяг, iPod і гору паперів, вивалених з папок, по яким були акуратно розкладені раніше.
 	— Що тут, бляха, сталося? — вибухає Тен. — Щось зникло?
 	Я ще ширше відчиняю дверцята шафки і перевіряю залишки її
 	вмісту. Маленькі рожеві полички і лампа зверху, яку я спеціально встановлювала, на місці, як і парасолька і флісовий жакет, який я тримаю тут про всяк випадок. Я знову присідаю і розглядаю все інше на підлозі: всі мої книги на місці, «лабутени» і футболки, що я ховаю від мами, теж.
 	— Здається, усе тут, — затамувавши подих кажу я, усе ще розгублена.
 	Який сенс відчинити шафку і нічого з неї не взяти?
 	Я нервово озираюсь. Наскільки бачу, жодну іншу шафу не зачепили.
 	— Цікаво, що би це могло означати, — говорить Тен.
 	— Що? — я піднімаю очі і слідую за його поглядом.
 	Він зачиняє дверцята моєї шафки, показуючи слово, написане чорним маркером на зовнішній її стороні.
 	Порожнеча.
 	Я дивлюся на нього та розумію, що остаточно заплуталася. Що це?
 	Дихати стає важче. Я намагаюся покопатися в пам’яті і знайти відповідь на питання про те, що зі мною відбувається.
 	Порожнеча? І чому тільки моя шафка?
 	Я збираю всі свої речі і складаю в спортивну сумку,
 	приголомшена думкою, що, поки я була на тренуванні, хтось все це зробив. Наразі прийомна директора закрита, але вранці я обов’язково поскаржуся.
 	Одягнувши чорний флісовий жакет, я разом із Теном виходжу на парковку й сідаю в машину. Він застрибує у свою. Я негайно замикаю двері.
 	Треба буде завтра вимагати нову шафку. Не можна щодня тягати
 	на собі стільки речей. Навіть якщо до закінчення школи залишилося всього трохи більше місяця.
 	Чорт забирай. Хто став би ритися в моїх речах? Я подобаюсь далеко не всім. Якщо чесно, Тен – єдина людина, яка не має приводу псувати мені життя. Але відразу навмання сказати, хто це міг бути, я не можу.
 	А якщо це станеться знову?
 	Я швидко їду до себе, заїжджаю на доріжку біля будинку, ставлю машину в гараж і бачу, що вдома нікого немає: машин домашніх відсутні. Сестра, мабуть, ще на заняттях, а мамина машина запаркована на стоянці аеропорту і чекає на її завтрашній приліт.
 	Я опускаю погляд на екран телефону та відправляю швидку відповідь на повідомлення, яке вона надіслала вже досить давно.
 	— Я завтра буду вдома пізно. Чирлідинг… плавання… — пишу я.
 	— Добре. Вечеря буде на столі. — Відповідає вона. — Не забудься завтра взяти з собою побільше їжі.
 	Так-так. Я прибираю телефон у сумку. Пару вечорів на тиждень я залишаюся в школі допізна: спочатку тренування з чирлідінгу, потім сама веду заняття з плавання ще кілька годин. У мене є невелика перерва між тренуваннями. Я витрачаю її на їжу, бо додому на вечерю не встигаю, і на домашню роботу.
 	Зачинивши за собою ворота, підхоплюю сумку, заходжу на кухню прямо через гараж, дістаю з холодильника пляшку води і біжу вгору сходами.
 	Потрібно прийняти душ, тоді я почуваюся краще.
 	У мене давно не було такого поганого настрою, як сьогодні: спочатку цей епізод у їдальні, потім те, що трапилося з шафкою… Наді мною не сміються. І не таким парубкам, як Мейсен, ставити мене на місце.
 	Я не дозволю йому проникнути мені в голову, як дозволяла іншим багато років тому. Тепер я сильніша.
 	Я відчиняю двері спальні, заходжу, і сумка падає у мене з рук.
 	Якого дідька?!
 	— Якого біса ти тут робиш? — кричу я.
 	Мейсен, наш новенький, сидить на моєму робочому кріслі, спершись на спинку і заклавши руки за голову. Я чую музику, тому дивлюся на станцію iPod та бачу, що він увімкнув “Stupid Girl” гурту Garbage.
 	Посміхнувшись, він пильно дивиться на мене. У нього такий безтурботний вигляд, ніби не він вдерся до мене додому і розсівся там, де його не повинно бути.
 	— Ало! — верещу я. — Що ти робиш у моїй кімнаті, придурку?
 	Повільно видихнувши, він піднімає голову.
 	— Спочатку я прийшов у спальню, як зрозумів, твоєї сестри. Ця здалась мені більше схожою на твою.
 	Бо там рожево-принцесне лайно з постільною білизною під зебру.
 	Я швидко зачиняю двері, бо не хочу, щоб сестра, коли прийде,
 	побачила, що він тут.
 	— Як ти сюди потрапив?
 	Він ігнорує моє питання й продовжує:
 	— Як би там не було, над ліжком неоновими фіолетовими лампами було написано не твоє ім’я. — Він починає реготати, мабуть, над недалекими декораторськими здібностями моєї сестри і встає. — Раєн, правильно? — Запитує він, оглядаючи мою кімнату. — Маю сказати, це зовсім не те, що я очікував побачити.
 	Та я зовсім не така, як ти гадаєш, кретин.
 	— Пішов геть.
 	— А ти спробуй мене прогнати.
 	Я стискаю руки в кулаки.
 	— Як ти сюди потрапив?
 	— Через парадні двері. — Він робить крок мені назустріч. — Так де вони?
 	Я здивовано зводжу брови.
 	— Де що?
 	— Мої речі.
 	Посмішка зникла з його обличчя, залишився лише оскал.
 	Його речі? Про що він говорить?
 	— Забирайся! — кричу я. — І гадки не маю, про що ти говориш!
 	— О, та ти нервуєш!
 	— Думаєш?! — відповідаю я. — Я не люблю, коли до мене в будинок вриваються дивні хлопці, і зовсім не витримую, коли хтось приходить до мене в кімнату.
 	— Мені начхати, — із нудним виглядом відповідає він. — Ти забрала те, що належить мені. Дві речі, якщо точніше. Я хочу отримати їх назад.
 	— Ні, я нічого не забирала. А тепер йди геть!
 	Він заводить руку за спину, дістає щось із задньої кишені джинсів і піднімає нагору. Я білію, шлунок зав’язується вузлом.
 	Чорт. Мій щоденник.
 	Великий зошит із обкладинкою з білої шкіри, сповнений думок та жалю, які я виплескувала на папір протягом останніх трьох років. Річ, яку ніхто не мав бачити. Ніколи. Будь-яка гидота, яку я коли-небудь думала про себе, сім’ю, друзів, кожна крамольна думка, яку ніколи б не озвучила, записана в цьому зошиті.
 	Як він знайшов його?
 	—  Ідея зі схованкою під матрацом не така вже й нова, розумієш, — каже він. — І так, я його трохи почитав. І ще трохи. А потім ще трохи.
 	Пульс віддається у вухах, я стримую крик, що так і рветься з горла.
 	Я накидаюсь на нього.
 	Хапаю щоденник, але він відштовхує мене, і я спадаю спиною на ліжко. Він лягає зверху.
 	Я кричу і плачу, намагаючись вирвати в нього зошит.
 	Він простягає руку, і за мить ножиці зі столу вже спрямовані мені в обличчя. Я ціпенію, дивлячись на кінчик леза.
 	— Не бійся, — злісно усміхається він. — Я потурбуюсь про те, щоб він не потрапив до рук твоєї матері. Я вирву з нього кожну сторінку і розклею їх по всій школі, так що слухай і запам’ятовуй, тупа повіє. Я вже з тобою наговорився і досить на тебе надивився. Я хочу повернути медальйон та клаптик паперу, що ти забрала в Бухті.
 	— У Бухті? — Під вагою його тіла мені важко дихати. — Що?..
 	Про що він говорить?
 	І тут я розумію. У Бухті. Вчора вночі. Клаптик паперу.
 	Хочу лизати їх, доки вони на смак як ти.
 	А сьогодні…
 	Ти на смак просто огидна.
 	Я дивлюся на нього здивовано.
 	— О Боже.
 	То була його кімната?
 	Я тоді не помилилась. Там, у тунелі, був ще хтось. Він нас бачив.
 	І тут мої очі розширюються. Це він відкрив мою шафку! Саме
 	тому звідти нічого не зникло. Він не знайшов те, що шукав.
 	Він кидається до мене і клацає ножицями. Я здригаюся. Він відводить ножиці, і я бачу, як кілька моїх світло-русявих волосин повільно падають на ліжко.
 	— Припини! — кричу я. — Я не… Я…
 	Його примружені темно-зелені очі погрозливо дивляться на мене, він пропалює мене поглядом.
 	Загарчавши, я витягаю з-під подушки складений пошарпаний аркуш паперу.
 	І притискаю його до його грудей.
 	Він забирає сторінку.
 	— А тепер медальйон.
 	— Я не брала жодного медальйону! — кричу я. — Лише сторінку.
 	Він знову наводить ножиці на моє волосся, і я кричу.
 	— Прокляття! Я ж тобі сказала! Я не брала його! Він…
 	Тен. Зі мною був Тен. Це він узяв його.
 	Чорт.
 	— Що? — гарчить на мене Мейсен, мабуть, помітивши на моєму обличчі, що я зрозуміла, в чому справа.
 	Я жадібно втягую повітря.
 	— Зі мною був друг. Я поверну твій медальйон. Добре? Я заберу його.
 	А тепер відвали від мене!
 	Він зупиняється і пильно дивиться на мене. Зрештою він зістрибує з ліжка, жбурляє ножиці на стіл і прибирає вірш у кишеню.
 	Я схоплююся, збираю волосся в хвіст і знаходжу пасмо, яке він відрізав. Всього пара сантиметрів від декількох волосків.
 	Я сердито дивлюся на нього.
 	— Козел.
 	— Завтра, — заявляє він, аж ніяк не реагуючи на образу. — На парковці після уроків. — А потім він знову бере мій щоденник. — Я залишу його собі як заставу.
 	— Ні. Я тобі не довіряю.
 	— Та що ти розумієш, лялечко? — Він посміхається. — У нас є дещо спільне. Я теж тобі не довіряю. — Він згортає зошит у трубочку і стискає в кулаку. — А тепер не витрачай більше мій час. До завтра.
 	Я скрегочу зубами, дивлячись, як він прямує до виходу.
 	Зупиняється у дверях і розвертається, кидаючи прощальний погляд на мою кімнату.
 	— Знаєш… а мені дійсно подобається твоя кімната, — озвучує він свої
 	думки. — Можливо, якби в школі ти була такою самою, як удома, люди менше обговорювали б тебе за твоєю спиною.
 	Виходячи, він зачиняє двері. На мені немає обличчя.
 	Я дивлюся на слово, написане крейдою на внутрішній стороні дверей великими літерами. Я цього не писала.
 	Удавання.
 	***

 	Наступного ранку я відношу в приймальну заяву про те, що мою
 	шафку зіпсували, збираю всі потрібні підписи і вирушаю до шафки Тена. Учні заповнюють хол. Тримаючи під пахвою книги, я повертаюсь обличчям до стіни, щоб не привертати уваги.
 	— Він у тебе? — питаю я, не вітаючись.
 	Він виглядає з-за дверцят шафки і зітхає. Тен трохи
 	збентежений. Я написала йому вчора ввечері, щоб він сьогодні приніс медальйон.
 	Запустивши руку в кишеню довгих шортів, він витягає за довгий ланцюжок круглу срібну підвіску.
 	Я забираю її в нього і одразу відчуваю полегшення: те, що потрібне цьому кретину, тепер у мене. І я точно зможу повернути щоденник.
 	— Навіщо ти його взяв? — різко питаю я.
 	Він що, думав, медальйон круто виглядатиме з футболками J. Crew?
 	Але Тен тільки знизує плечима.
 	— Він виглядає як антикварний. Подумав, може, вартує великих грошей.
 	Я прибираю медальйон у кишеню.
 	— Клептоман.
 	— А звідки ти, до речі, знаєш, що я його взяв?
 	Звідки-звідки… Звідти, що новенький, який, як з’ясувалося, ошивається в занедбаному парку розваг, вдерся до мене в спальню, відрізав шматок волосся і погрожував видати всім мої таємні думки про всіх моїх друзів, якщо я його не поверну.
 	Але ж не розповідати про це Тену.
 	— Побачимося за обідом, — кажу я, пропускаючи повз вуха його запитання і прямуючи у бік кабінету мистецтва.
 	На ходу діставши з кишені медальйон, я перевертаю його і уважно розглядаю старе хитромудре срібне обрамлення великого місячного каменю посередині. Тен правий. Він нагадує антикварний. На ньому є кілька подряпин, але метал товстіший і твердіший, ніж у звичайних прикрас із супермаркету.
 	Чому ця підвіска так багато означає для Мейсена Лорана?
 	Повільно піднімаючись сходами, я відкриваю медальйон. Крики та сміх навколо перетворюються на далеке відлуння.
 	Як тільки я відкриваю кришку, брови мимоволі повзуть угору: переді мною не фотографії, як очікувала, а крихітний складений шматочок паперу.
 	Я дістаю його, розгортаю та читаю:
 	Тут нема на що дивитись. Зроби темноту в очах.
 	Я йду повільно-повільно, майже зупиняюся, дивлячись на
 	записку і повторюючи її текст.
 	Слова здаються знайомими, наче я десь їх уже чула. Або говорила… Не знаю.
 	Звучить другий дзвінок, попередження, що заняття розпочнуться за хвилину. Так що я складаю папірець, прибираю його в медальйон і закриваю.
 	Навколо мене народ кидається вгору-вниз сходами. Я біжу до потрібного кабінету, на ходу прибираючи кулон у кишеню джинсових шортів.
 	Кому належить цей медальйон? Члену сім’ї? Подружці? Може,
 	він вкрав його? Він живе в Бухті, зрештою, і, судячи з того, в якому стані його руки та джинси, батьки не особо стежать за тим, що відбувається з сином. Можливо, в нього зовсім немає грошей, і якщо він зміг увійти в мій будинок, не залишивши на дверях жодної подряпини, впевнена, він робив подібне раніше.
 	Мені дуже хочеться розшукати його прямо зараз і повернути свій щоденник, але мої записи, швидше за все, у нього в шафці чи машині. Крім того, я йому не довіряю, і не факт, що мені вдасться швидко і непомітно провернути з ним обмін. Тоді на мене показуватимуть пальцем через те, що я розмовляю з тим дивним хлопцем, який учора впустив мене прямо на дупу. Я не хочу, щоб нас із ним знову бачили разом.
 	І, на щастя, сьогодні на занятті з мистецтва я його не спостерігаю. Може він закинув цей предмет.
 	Або – і тут моє серце трохи падає – його сьогодні нема у школі.
 	У глибині душі зароджується занепокоєння. Мене не радує перспектива знову повертатися на те звалище і шукати його. Я отримаю назад свій зошит.
 	Після мистецтва я йду на англійську з текстом, зошитом та копією «Лоліти» в руках. І як тільки заходжу до класу, бачу його: сидить у лівому від мене ряду, на одну парту далі.
 	Я відчуваю одночасно і полегшення, і легке роздратування.
 	Вчора його не було на цьому предметі. Він збирається з’являтися іноді й на інших моїх уроках?
 	Але він, здається, не бачить мене. Прямо як учора на мистецтві, просто сидить на місці і з похмурим виглядом вирячився вперед, ніби йому незручно тут перебувати.
 	Я сідаю на своє місце і раптом звертаю увагу, що його джинси
 	та футболка сьогодні чисті.
 	Містер Фостер вмикає проектор і екран його ноутбука
 	з’являється перед усім класом на великій білій дошці. Він ходить між рядами та роздає перевірені твори. Дзвонить останній дзвінок, розмови в класі затихають, але народ продовжує шепотітись, поки вчитель ходить між рядами.
 	— Я ризикну поставити вам каверзне запитання, — каже містер Фостер, зупиняючись біля моєї парти. У руках він тримає мою роботу і дивиться на мене. — Ви саму книгу читали чи тільки рецензії?
 	— Я чую, що хтось усміхнувся у мене за спиною, і посміхаюся: безперечно, це Джей Ді.
 	— Ви просили проаналізувати сюжет, так що я подивилася фільм, — пояснюю я, висмикуючи у нього з рук свою роботу за «Анною Кареніною». — Обережно, спойлер: там дуже багато відвертостей.
 	У класі лунають смішки, я відчуваю, як кров знову тече по венах, і нарешті відходжу від легкого вчорашнього приниження.
 	Ми з містером Фостером завжди стикаємося чолами, і якщо мистецтво – мій улюблений предмет, то містер Фостер – мій улюблений учитель. Він змушує нас висловлювати свою думку. А ще це один із небагатьох дорослих, які розмовляють з учнями на рівних.
 	— Я просив зробити аналіз роману, Раєн.
 	— І я спробувала, — кажу йому я. — Чесно. Але він наганяв на мене якусь безглузду тугу. Чому він мусить мене навчити? Тому, що, будучи жінкою в росії дев’ятнадцятого століття, не треба зраджувати чоловікові, інакше тебе виженуть зі світського суспільства і доведуть до того, що ти кинешся під поїзд? — Я сідаю на своє місце. — Я засвоїла урок. Коли наступного разу опинюся в росії дев’ятнадцятого століття, я про це не забуду.
 	Знову чую хихикання Джей Ді за спиною. В інших кінцях класу
 	теж лунають смішки.
 	Але містер Фостер пильно дивиться мені в очі і знижує голос до шепоту.
 	— Я знаю, що ти можеш краще, — каже він.
 	Я читаю в його очах благання. Розумію, якої він високої думки про мої інтелектуальні здібності і як його злить, що я не використовую їх максимально.
 	Він відходить від мене і прямує до наступного учня, але продовжує розмовляти зі мною.
 	— Прочитай «Джейн Ейр» і напиши по ній есе на ту саму тему, — вимагає він.
 	Мені варто було б мовчки прийняти покарання і бути вдячною,
 	що він дає мені другий шанс, а не ставить у журнал трійку за твір за «Анною Кареніною». Але я не можу змусити себе перестати сперечатися.
 	— А можна я прочитаю щось, написане хоча б не більше століття тому? — питаю
 	я. — Щось таке, де чоловік середнього віку не перетворює вісімнадцятирічну дівчину на наложницю?
 	Він повертає голову і суворо дивиться на мене.
 	— Думаю, Місс Треверроу, ви вже досить побули у центрі уваги всього класу.
 	— А взагалі, — продовжую я, — я помітила тенденцію в цьому семестрі. «Анна Кареніна», «Лоліта», «Дівчина з перловою сережкою», «Джейн Ейр»… Все це – історії кохання чоловіків у віці до молодих жінок. Ви нічого не хочете розповісти нам, містере Фостер? — Я двічі моргаю, посміюючись з літнього вчителя.
 	Клас вибухає гучним сміхом, і я бачу, як піднімаються груди містера Фостера. Він робить глибокий вдих.
 	— Я хочу, щоб робота була готова до завтрашнього дня, — каже він.
 	— Ви мене зрозуміли?
 	— Абсолютно, — відповідаю я, а потім бурмочу собі під ніс: — У
 	«Джейн Ейр» купа екранізацій.
 	Хлопці, що сидять ближче до мене, тихенько сміються, бо, зрозуміло, я не зможу прочитати цілий роман і написати по ньому роботу до завтра, враховуючи, що ввечері я маю ще чирлідинг і плавання. Я закруглююсь із глузуванням. Я задоволена своєю перемогою. Принаймні, у їхніх очах це перемога.
 	Мої легені наповнює чисте, прохолодне повітря.
 	— А як щодо «Сутінків»? — Запитує хтось.
 	Я завмираю, почувши низький голос із-за спини. Містер Фостер
 	стоїть перед своїм столом і дивиться кудись поверх моєї голови.
 	— «Сутінок»? — перепитує він.
 	— Так, лялечко? — підколює мене Мейсен. — Тобі сподобалися «Сутінки»?
 	Серце починає битися сильніше. Що він робить?
 	Я повертаюсь і дивлюся на нього нудним поглядом.
 	— Звісно. Мені було дванадцять, ще б мені не сподобалося. А тобі як?
 	Він усміхається куточками губ, і я знову звертаю увагу на пірсинг.
 	— Можу посперечатися, ти просто закохалась у цю книгу, — каже він, і весь клас уважно його слухає. — Б’юся об заклад, саме завдяки їй ти полюбила читання. Я навіть ладен поставити на те, що ти була в кіно на прем’єрі. А футболка з Едвардом, до речі, в тебе є?
 	Навколо мене знову починають хіхікати, і все задоволення від недавньої перемоги випаровується без сліду під пильним поглядом його зловтішних очей. Звідки він це все знає?
 	Так, колись дуже давно я купила томик «Сутінків», бо на обкладинці був Роберт Паттінсон, але, блін, мені ж було всього дванадцять, тож…
 	Ледь закінчивши читати першу книгу, я попросила маму купити
 	мені всі інші і наступні два тижні провела, читаючи їх у будь-яку вільну хвилину.
 	Підводячи брову, я дивлюся на вчителя.
 	— Це, звичайно, чарівно, що у нас почалася дискусія, але я так і не зрозуміла, що мається на увазі.
 	— Маю сміливість нагадати, — відповідає Мейсен, — що Едвард був старший за Беллу років так на сто.
 	На вісімдесят шість.
 	— Бачиш, — продовжує він, — ти вважаєш історії про кохання дорослих чоловіків та юних дівчат якимось нездоровим, легковажним збоченням з боку перших. А насправді тоді це було досить поширено. Перш ніж заводити дружину, чоловік повинен був завершити освіту та побудувати кар’єру, щоб бути в змозі забезпечувати жінку.
 	Він робить невелику паузу, а потім продовжує. — А дружина майже завжди була набагато молодшою, бо перед нею стояло завдання виносити дітей. Такі засади суспільства. І твій улюблений Едвард Каллен, між іншим, у майже віковому віці все ще навчався у старшій школі, жив з батьками і намагався хоч трохи встати на ноги, хоча на дворі було двадцять перше століття.
 	Весь клас вибухає сміхом, а в мене всередині щось падає.
 	Краєм ока поглядаючи на Мейсена, я нахиляюся до його парти і
 	шепочу:
 	— Але він же такий сексуальний, а значить, решта не має значення, правда?
 	Я продовжую дивитися вперед, а шлунок все сильніше
 	зав’язується вузлом. Звичайно, Едвард був старший за Беллу на кілька десятків років. Але при цьому виглядав він чудово. Та й що він міг зробити, якщо вона закохалася в нього?
 	Мейсен продовжує йти у наступ.
 	— А тепер уяви, що він виглядав би як столітній дід, — вигукує Мейсен, піднімаючись з місця. — Історія вже не здавалася б такою романтичною, правда? Тоді не було б жодних Белли та Едварда. — Він підходить до дошки, обходить учительський стіл і показує жестом на ноутбук. — Можна?
 	Вчитель киває. Він виглядає насторожено, але дозволяє
 	Мейсену закінчити.
 	Той нахиляється, і я спеціально не дивлюся, що він забиває в пошук. Але коли довкола знову чується сміх, причому ще голосніше, ніж минулого разу, я здаюся і піднімаю очі.
 	Те, що бачу на екрані, призводить до такої люті, що я стискаю кулаки.
 	З екрану нам посміхається величезне зображення старого. Його
 	обличчя з’їдено зморшками, у нього не вистачає зубів, а лисину облямовують окремі клаптики сивого волосся, і таке ж сиве волосся стирчить із носа. Я пильно дивлюся на Мейсена. Його губи скривилися в усмішці.
 	— Старий Едвард – щасливий хлопець, — зловтішається він. — Перед ним ось-ось постане оголена Белла.
 	— О так! — вскрикує Джей Ді, і клас занурюється у цілковитий хаос.
 	Хлопці регочуть, а я відчуваю, що стіни ніби стискаються навколо мене. Простір різко зменшується, а обсяг легень разом з ним, і зробити вдих стає значно складніше.
 	Я міцно стискаю зуби. От виродок.
 	Мейсен схрещує руки на грудях і дивиться на мене як хижак, що вже загнав здобич і ось-ось приступить до трапези.
 	— Мої вітання, лялечко, — каже він. — Ти щойно нагадала нам усім, що ми любимо виключно очима.
 	***

 	На шиї виступає холодний піт. Я вибігаю з класу так швидко, як тільки можу, і кидаюся в жіночу роздягальню. Легені здавлює все сильніше. Проношуся повз дівчаток, які перевдягаються на фізкультуру, заскочую в одну з душових, засмикую фіранку і включаю воду.
 	І роблю крок вліво, щоб не облитися. Звук проточної води захищає мене від зайвих вух. Я дістаю з кишені інгалятор, натискаю на нього двічі поспіль і притуляюсь до стіни душової кабіни, заплющивши очі.
 	Чотири роки. У мене не було нападів через паніку чотири роки.
 	Вони завжди лише від фізичних навантажень. Обсяг легень поступово приходить у норму. Я повільно дихаю і намагаюся заспокоїтись.
 	Та що, чорт забирай, зі мною не так? Цей хлопець не становить жодної загрози. Він не та проблема, з якою б я не впоралася. Виходить, він кидає мені виклик. Ну і що? Я психуватиму щоразу, коли він спробує довести мене? Рано чи пізно я поїду з затишного та безпечного Фелконс Віл, і більше не треба буде підтримувати імідж популярної дівчинки-лідера. Я поводжу себе як дитина.
 	Але на одну мить там, у класі, у мене в очах все ж таки потемніло. Світ почав стискатися, наче я йду спиною вперед углиб тунелю, а світло залишається далеко попереду. Світло - Мейсен, містер Фостер, однокласники - непохитно слабшав, а темрява пожирала кімнату. Я почувала себе самотньою.
 	Зовсім як раніше.
 	— Отже, увага! – вигукує Місс Вілкенс, моя вчителька у четвертому класі. Ми всі вишикувалися в лінію біля дверей кабінету. — Якщо ви залишаєтеся тут під час перерви, жодних розмов. Ви працюєте. — Вона піднімає на нас очі. — Усі інші… можуть іти.
 	Перша людина у шерензі штовхає двері, і всі кидаються у двір, на дитячий майданчик.
 	Одні біжать грати в м’яч, інші – на турніки, кілька людей просто блукають навколо асфальтного майданчика і намагаються придумати, чим себе зайняти.
 	Всі проходять повз мене. Я сповільнюю крок і з важким серцем дивлюся, як вони збиваються в групки і починають грати. Яскраво світить сонце. Я повільно проходжу в середину загальної гармидеру і невпевнено оглядаюся, не знаючи, куди піти і з ким заговорити.
 	Так буває щодня.
 	Дівчатка весело підбігають до інших дівчаток і починають базікати. Хлопчики граються з іншими хлопчиками, перекидаються м’ячем, лазять сходами та турніками. Деякі хлопці з класу сидять на траві та грають в іграшки, які принесли із собою до школи. Усі легко знаходять собі компанію.
 	Але на мене ніхто навіть не дивиться.
 	Я плетуся по майданчику, шлунок зав’язується вузлом.
 	Ненавиджу перерву. Краще б я залишилася в класі, пофарбувала розмальовки, писала б у щоденник або поробила ще щось.
 	Але я хочу, щоб вони знали, що я також тут, щоб вони мене побачили.
 	Мені не подобається, що про мене всі забули.
 	Я поглядаю на Шеннон Белл і ще кількох дівчаток із класу. У них завжди такий крутий, гарний одяг. Чому в мене ніколи не виходить так добре виглядати? Я поправляю свою спідницю до коліна та сорочку поло. Виглядаю як хороша дівчинка. Мама завжди збирає мені волосся в хвіст, а я хочу завивати його, як вони.
 	Облизавши губи, я ковтаю величезну грудку в горлі і прямую до них.
 	— Привіт, — видавлюю насилу.
 	Вони замовкають і з непроникним виглядом дивляться на мене.
 	Я показую рукою на Шеннона.
 	— У тебе класний лак для нігтів.
 	Насправді, це не так. Він огидного жовтого кольору, але мама каже, що робити компліменти - хороший спосіб завести друзів, так що ...
 	Шеннон тихо посміхається. Їй соромно перед подругами, що я з нею заговорила. Вона коситься на них.
 	Я відчуваю, як невидима рука відштовхує мене від них. Вони ж хочуть, щоб я пішла, хіба ні?
 	Але я давлю з себе посмішку і пробую знову.
 	— Хей, — кажу я іншій дівчинці, дивлячись на її туфельки. — У нас однакові
 	туфлі. — І переводжу погляд на свої, ніби показуючи їй.
 	Вона сміється і закочує очі.
 	— Іу.
 	— Хей, дівчата, — смикає подруг інша дівчинка, але вони продовжують хіхікати.
 	— А це що таке? — Шеннон показує на відстовбурчену кишеню моєї спідниці.
 	Моє серце трохи стискається. Більше ні в кого в моєму класі немає інгалятора, і, якщо вони дізнаються, я вибиватимуся із загальної маси ще сильніше.
 	— Це просто інгалятор, — неголосно відповідаю я. — Я алергік, і у мене астма. Нічого серйозного.
 	— Я не підводжу очей, бо боюся побачити, як вони передивляються, і піджимаю губи, відчуваючи, що до очей підступають сльози. Чому мені не виходить бути такою ж крутою, як вони?
 	— Як думаєш, Корі Шульц симпатичний? — Раптом питає Шеннон. Я кліпаю і готуюся захищатися.
 	— Ні, — швидко відповідаю я.
 	Корі Шульц – наш однокласник, і насправді він милий, але я не хочу, щоб хтось знав, що я так думаю.
 	— Ну а я думаю, симпатичний, — каже вона. — Ми всі так вважаєсо. Ти посварилася з ним?
 	Я піднімаю погляд і хитаю головою.
 	— Ні. Я просто… так, думаю, він усе-таки симпатичний.
 	Дівчинка, що стоїть за Шеннон, починає реготати, а Шеннон раптом тікає кудись у бік баскетбольного майданчика.
 	Серце починає битися швидше. Вона підходить до Корі і щось шепоче йому на вухо, а потім він обертається, щоб глянути на мене, і його обличчя спотворює гримаса огиди.
 	Тільки не це.
 	Усі починають реготати. Я розвертаюсь і тікаю. Мені в спину кричать: — Раєн любить Корі, Раєн любить Корі!
 	Я починаю плакати. Сльози стікають по обличчю, мене трясе від ридань. Я забігаю за ріг школи і ховаюся, щоб вони не бачили моєї істерики.
 	— А тепер що з тобою не так? — Запитує, підходячи, моя сестра-п’ятикласниця. Мабуть, вона побачила, як я тікала.
 	— Нічого, — реву я. - Просто йди.
 	Вона сердито шепоче:
 	— Подружися вже з кимось. Тоді мама перестане змушувати мене грати з тобою, і я зможу нарешті спокійно грати з друзями. Це що так складно?
 	Я реву ще голосніше. Вона тікає. Соромиться мене. А я сама не знаю, що зі мною не так.
 	Я витираю сльози та йду до класу. Впевнена, обличчя в мене червоне, як помідор, але ніколи не пізно розставити на парті папки і сховатись за ними, поклавши голову на стільницю.
 	Я тихенько входжу до класу. Кілька людей, які залишилися робити домашнє завдання, сидять за партами, а Місс Вілкенс - за комп’ютером, спиною до мене. Я прослизаю на своє місце, дістаю дві великі папки і ставлю їх на парту. Це мій щит. Потім опускаю голову і ховаюсь.
 	— Хочеш мені допомогти? — чую я голос.
 	Я дивлюсь праворуч і бачу: Даліла щось робить з папірусним папером на підлозі. Вона простягає мені маркер. У неї бруд під нігтями, світлий чубчик звисає просто на очі. Вона завжди залишається у класі на час перерви. На відміну від мене, вона вже давно перестала намагатися з кимось потоваришувати.
 	Я беру маркер, злізаю на підлогу і приєднуюсь до неї.
 	— Дякую, — кажу я, дивлячись на намальовану наполовину Ейфелеву вежу заввишки з мене.
 	Вона посміхається, і ми разом починаємо її розмальовувати.
 	Тяжкість у грудях потроху починає йти.
 	Вона завжди ввічлива та мила. Чому мене так турбує, що подумають інші дівчата? Чому я хочу дружити саме з ними?
 	Я намагаюся поводитися мило, але цього завжди недостатньо.
 	А вони неприємні, але їх все одно люблять.
 	Чому?
 	Я нахиляюся в душовій кабінці, спираюся руками на коліна і намагаюся відігнати від себе спогади. Я вже давно не така. У мене все добре. Я це переживу. Він усіх повеселив, вони посміялися, у мене стався напад задухи. Тепер я розслабилася і знову в нормі. Просто наступного разу потрібно дати відсіч. І я це вмію.
 	Або просто його проігнорувати. У будь-якому випадку це не дуже важливо. Ще кілька місяців – і навряд чи хтось із цих людей буде для мене хоч щось означати.
 	Кляті «Сутінки». Як йому вдалося настільки потрапити в ціль?
 	Я вдихаю і видихаю повітря, м’язи нарешті розслаблюються. Мейсен Лоран постійно на крок попереду.
 	Я прибираю інгалятор назад у кишеню, вимикаю воду і виходжу
 	з кабінки, а потім і з роздягальні. Я вже запізнилася на математику, зате заспокоїлася і готова поводитися так, ніби випадку на англійській не було зовсім.
 	Ніхто про нього нічого не говорить та не пише. Мейсен Лоран
 	ще ні для кого нічого не означає, і ніхто не вважає мене недалекою дівчинкою-інфантом, яку він намагається зробити з мене.
 	Взагалі ніхто.
 	***

 	Уроки тягнуться дуже повільно, я ледве висиджую обід і заняття, що залишилися в тривожному очікуванні, що все може піти не так у будь-який момент. Як тільки дзвенить дзвінок з останнього уроку, я одразу складаю книги в шафку, хапаю сумку з усім необхідним для чирлідингу та плавання, поспішаю покинути школу і прямую на бічну парковку.
 	— Раєн! — гукає мене Лайла.
 	Але я не зупиняюся.
 	— Зараз повернуся! — кидаю я через плече.
 	Вона знає, що в нас незабаром тренування, і, мабуть, здивована, що я йду зі школи.
 	Перетинаючи паркування, бачу, як учні сідають в машини та заводять їх. Я розглядаю натовп у пошуках новенього. Зрештою бачу, як він виходить із чорного пікапа. В його руках нічого немає. Ні книг, ні папок, нічого.
 	Поки я йду до нього, помічаю, як з ним вітається пара хлопців, а моя подруга Кейтлін підходить до нього, кокетливо проводячи рукою по крилу його машини і вдаючи з себе скромницю.
 	Мої надії руйнуються прямо на очах. Він уже безперечно влився в колектив.
 	Забарившись, я спостерігаю, як вона говорить з ним,
 	притискаючи до себе книги, сміється з якихось його слів, а він дивиться на неї зверху вниз і здається не більш привітним, ніж зі мною.
 	І чому це мені подобається?
 	Напевно, приємно усвідомлювати, що він поводиться так не тільки зі мною. Він грубий з усіма, окрім тих хлопців, що підійшли до нього хвилину тому.
 	Або, можливо, мені не сподобалося б, якби він усміхнувся їй, а не мені, або…
 	Я роблю глибокий вдих, моє терпіння закінчується. Не хочу, щоб вона бачила, як ми з ним розмовляємо, але мені треба повернути щоденник.
 	Я підходжу до них з гордо піднятим підборіддям і на ходу киваю Кейтлін.
 	— Побачимося на тренуванні.
 	Вона замовкає, ніби її застали зненацька. Я тримаюся за ручку сумки, що висить на плечі, пильно дивлюся на неї і чекаю, коли вона піде.
 	Вона ледь помітно закочує очі і йде, залишаючи нас самих.
 	Не маю сумніву, вона вже побігла розповідати все Лайлі.
 	Я лізу у кишеню сумки, витягаю медальйон і простягаю йому.
 	Він обережно бере його в мене, на мить затримує на ньому погляд і прибирає в кишеню. Потім здіймає очі, і щось відбувається. На секунду я бачу в його очах щось дивне.
 	Він ніби… засмучений чи щось на кшталт того.
 	— А тепер поверни мені зошит, — вимагаю я.
 	— Вибач, — каже він, не опускаючи очей. — У мене немає його з собою.
 	— Не зли мене, — глухо гарчу на нього я. — Я зробила те, що ти хотів.
 	— Що я хотів ... — Він тихо посміхається собі під ніс, ніби я чогось не розумію.
 	Він відчиняє водійські двері і сідає в машину. Але, перш ніж встигає її закрити, я підбігаю та утримую її.
 	— У нас була угода.
 	Він киває.
 	— Була. Але зараз я нічого не хочу так сильно, як побісити тебе.
 	Він з силою смикає двері і зачиняє її.
 	Потім заводить машину і натискає на газ, а я поправляю волосся, і мене охоплює розпач. Але, повагавшись лише секунду, я кидаю сумку на землю, біжу за ним і застрибую на підніжку машини.
 	— От ти виродок, — огризаюся я. Він б’є по гальмах і дивиться на мене.
 	Може, я привертаю непотрібну увагу, але більше не збираюся це терпіти.
 	— Злізь з машини.
 	Я заперечливо хитаю головою.
 	— Я не знаю, хто ти і звідки, — зло шепочу я, — але я не дозволю тобі мною зневажати. Якщо ти ще не зрозумів.
 	Він підіймає підборіддя, показуючи на щось у мене за спиною, і посміхається.
 	— Ось і подивимося.
 	Я обертаюся і бачу Лайлу з Кейтлін. Вони стоять на верхній сходинці та спостерігають за нами. Прекрасно.
 	І як я поясню їм це?
 	— Будь обережна. Вони вже готові перемити тобі всі кісточки, — знущається Мейсен. — Не схиб.
 	Я злізаю з підніжки, і він знову набирає швидкість. Але, перш ніж встигає виїхати, я кричу:
 	— Ти живеш у покинутому парку розваг.
 	Він знову зупиняється і підіймає підборіддя. Я повільно підходжу до його вікна, відчуваючи, як сили повертаються до мене, і обдаровую його легкою посмішкою.
 	— Я зроблю це виключно з добрих спонукань, — кажу я йому. — Повідомлю відповідальних дорослих про те, що тобі ніде жити.
 	Він завмирає від моєї погрози, а я посміхаюся, зображуючи співчуття.
 	— Соціальні служби зацікавляться твоєю ситуацією, з’ясують, звідки ти приїхав і чи не шукає тебе хто… — продовжую я, приклавши палець до підборіддя, нібито розмірковуючи. — Цікаво, чи Мейсен Лоран не стоїть на обліку в поліції? Може, він тому й ховається? Ти явно намагаєшся залягти на дно. Готова посперечатися.
 	Він хмуриться і стискає зуби. Так, можливо, йому вже
 	вісімнадцять, і тоді він має повне право ошиватися де його душі завгодно, але це не гарантує відсутності будь-якої уваги до його персони. Можливо, його шукають батьки чи прийомна сім’я.
 	А можливо, й поліція.
 	Зрештою, не так багато дітей змінює школу за шість тижнів до
 	випуску. Він біжить від чогось.
 	Мейсен знову натискає на педаль і нарешті каже:
 	— Я привезу його ввечері.
 	— Ти привезеш його зараз.
 	Він повертається, щоб подивитись на мене.
 	— Якщо ти продовжиш мене затримувати, то ніколи його не отримаєш, — зауважує він. — У мене багато справ. Побачимося увечері.
 
 Розділ 5

 Міша

 	Люба Раєн…
 	Я заношу ручку над папером і завмираю, бо варто мені взяти її в руки, як сотні думок, що крутилися в голові, кудись випаровуються. Що вона завжди каже мені? Головне – почни. Не хвилюйся про те, що я скажу. Просто почни, і далі все саме піде як по маслу.
 	До знайомства з Раєн я не міг писати пісні. І тепер, починаючи з тієї ночі три місяці тому, не можу видавити з себе жодного рядка.
 	Я дивлюсь у порожнє вікно складу. Усередині залишилися гірки сажі та плями кіптяви від вогнищ на стінах. Теплий вітерець вільно гуляє розбитими вікнами і обдуває мені спину.
 	Пориви вітру розгойдують ланцюг, що висить десь дуже високо у величезному просторі наді мною. Вона б’ється об стельову балку, і по спині біжать мурашки.
 	Тут усе по-іншому. Ночами цей будинок забитий людьми, а вдень тут пусто й тихо. Люблю приїжджати сюди, коли мені не вистачає тиші та спокою.
 	Я дивлюсь униз, на її ім’я, і намагаюся згадати, як просто було раніше відкривати їй душу.
 	Мене все дратує, — пишу я. — Будь-яка дрібниця завдає нестерпного болю. Не треба було ховати її. Я мусив їм завадити. Ще дівчинкою вона побачила фільм про жінку, яку поховали живцем, і з того часу страшно цього боялася. Вона не хотіла опинитися під землею, але батько сказав, що йому потрібне місце, куди можна буде приходити відвідувати її, ніби її бажання взагалі нічого для нього не означало.
 	Я закриваю очі. Мої вії мокрі від сліз. Злість закипає всередині і розливається по венах, поки я дряпаю слова.
 	У мене не виходить тобі писати. А коли все-таки вдається, не можу змусити себе надіслати кляті листи. Я хочу зробити тобі боляче. Не знаю чому. Можливо, тому що ти – єдина людина, якій я й досі можу завдати болю. Кожен твій лист, який я залишаю без відповіді, змушує мене відчути себе трохи краще. Ти хочеш правди? Ось вона. Мені приємно отак грати твоїми почуттями. Мені приносить задоволення знати, що ти думаєш про мене і гадаєш, чи думаю я про тебе.
 	Не думаю. Ніколи.
 	Я продовжую писати, виливаючи на папір жовч, тому що вона любить мене і хоче, щоб я був щасливий. Хоче, щоб я посміхався і займався таким звичайним лайном, як балаканина про «Зоряні війни», музику та вступ до коледжу. Хто вона така, щоб усвідомити, що є важливіші речі, ніж її перехід до дорослого, самостійного життя?
 	Кожен твій лист, що я отримував усі ці роки, негайно йшов у кошик для сміття відразу після прочитання. Хіба сама не бачиш, яка ти жалюгідна? Надсилаєш по п’ять листів на одне моє? Б’юся об заклад: ти теж обманюєш себе. Ти що, дійсно думала, що я їх зберігаю? Може, навіть акуратно перев’язую стопку червоною стрічкою щоразу, додавши нового листа, бо мені дуже подобається, що і як ти пишеш?
 	Ні. Після того, як я випадково на тебе натрапив, ти здалася мені нудною і звичайною. От і все.
 	Я втягую носом повітря, міцно стискаю зуби і торкаюся паперу олівцем. В душу закрадається почуття провини.
 	Раєн.
 	Брехуха. Вискочка. Легковажна сучка, яка нічим не
 	відрізняється від решти.
 	Але потім я опускаю очі та згадую…
 	Раєн.
 	Дівчинка, яка вклала в лист п’ять доларів у п’ятому класі, коли я розповів їй, що батько відмовився давати мені гроші.
 	Дівчина, яка змушує мене сміятися своїми міркуваннями про те, як ковбаса псує піцу, бо «перебиває її смак», а потім надсилає мені шматок вегетаріанського пирога на день народження, щоб довести свою правоту. У неї так і не вийшло. М’ясний пиріг все одно смачніший.
 	Дівчина, яка відразу вловлює всі посилання до фільмів, відчуває, коли щось не так, і каже мені все, що потрібно почути. Дівчина, яка приводить думки до ладу, коли мій світ перетворюється на хаос.
 	Раєн. Красива, просто ідеальна дівчина, яка так разюче відрізняється від решти.
 	Я протираю рукою чоло і поправляю волосся. Горло
 	стискається, сльози палять очі.
 	Чорт. Я торкаюсь паперу ручкою і виводжу те, що шепоче мені серце.
 	Я сумую за тобою. Щодня, — пишу я. — Ти питала про моє улюблене місце. Отож: воно там, де ти.
 	А потім відкидаю ручку, вириваю із зошита сторінку і дістаю з кишені джинсів сірники. Вони потрібні мені, щоб запалювати лампу в моїй кімнаті в Бухті. Чиркнувши сірником, дивлюся, як її кінчик горить жовтогарячим полум’ям. Підношу його до листа та підпалюю куточок. Край швидко стає чорним, а полум’я поширюється папером, з’їдаючи кожне слово. Сині рядки зникають, залишається лише попіл.
 	Зітхнувши, я закушую сережку в губі. Дівчина, яку я побачив учора у класі, мене розчарувала. Моя Раєн, та сама, яку, як я думав, я знаю, ніколи б не поставилася ні до кого так, як вона – до того хлопця, Кортеса. Вона не стала б просто стояти осторонь і дивитися, як той ублюдок знущається з нього. Я чекав на неї. Сидів і чекав, коли вона підніме дупу зі стільця, заговорить з ним, скаже щось, щось зробить, але... нічого.
 	Тепер я все розумію. Чирлідерша, яку вона описувала у своїх листах, і все, що вона так у ній ненавиділа… Вона писала про себе.
 	Я кидаю сірник, що догорає, на бетонну підлогу і встаю, штурхаючи і розтираючи черевиком жменьку попелу.
 	Дивлюся на годинник: уже сьома. Після школи я заїхав додому до того, як батько повернувся, перевірив пошту і забрав деякі речі, а потім купив трохи їжі і приїхав сюди. Пам’ятаю, як Раєн писала, що веде заняття з плавання вечорами по вівторках та четвергах у шкільному басейні. Там я, мабуть, і зможу її знайти.
 	Треба було просто повернути їй щоденник. Вона знайшла медальйон Енні, і я не хочу йти з нею на конфлікт, особливо коли я тут не через неї і покину місто відразу ж, як тільки отримаю те, за чим приїхав.
 	І наші з нею шляхи ніколи більше не перетнуться. Але я мушу визнати, що сьогоднішня суперечка з нею на уроці – перше, що за довгий час змусило мене посміхнутися.
 	Цьому важко чинити опір.
 	Я виходжу зі складу, йду до машини і сідаю в кабіну, захлопуючи за собою двері.
 	А потім бачу, що пасажирські двері відчиняються, і злякано здригаюся.
 	Дейн застрибує в пікап і безтурботно посміхається мені, відкидаючись на спинку сидіння. Йому легко.
 	— Подивимося Netflix? Чи просто посидимо?
 	Посміхнувшись, я повертаю ключ у замку запалювання.

 	— Котись звідси.
 	Двигун повертається до життя з особливим, м’яким звуком, якого не так просто було досягти. Двоюрідний брат віддав мені машину, коли випав із життя на три роки, але, повернувшись, не зажадав її назад, тож, гадаю, тепер вона моя. Я вдячний, що кілька років тому він передав мені ключі. Коли настав час, я не хотів звертатися до батька з проханням про машину.
 	— Ну так от, я вчора ввечері був на побаченні, — продовжує Дейн, ніяк не реагуючи на мої слова. — Пам’ятаєш ту дівчину із Сігма-Каппа… як його там? Вона була на концерті вчора ввечері і все йшло просто чудово. Ми витріщалися один на одного всі довбані чотири години... — Він замовкає, повертається до мене і схвильовано продовжує: — Ми приїхали до неї, чувак, і я сиджу такий у вітальні, поки вона пішла у ванну, вже знемагаю, бо вона та ще гаряча штучка, розумієш? І вгадай, хто раптом заходить до кімнати?
 	— Дейн. — Я заплющую очі, мріючи, щоб він заткнувся.
 	— Її мама, чувак! — скрикує він. — Її мати в тонюсенькій рожевій нічній рубашці і з ногами від вух. І дозволь тобі зізнатися, чоловіче… “Stacy’s mom has got it going on!” [6]
 	Я більше не можу стримуватись. Я всміхаюся над цитатою з пісні і потираю перенісся, стомлений, але нарешті зміг трохи розслабитися. І що там, дякую йому за це.
 	Він такий ідіот.
 	Дейну двадцять один, але він після школи так і не зробив зі своїм життям нічого путнього. Як і раніше, живе в будинку у батьків, обожнює писати музику, у нього немає жодних планів на майбутнє, і це його анітрохи не напружує. Хотів би я бути таким самим безтурботним, як він.
 	Я спокійно видихаю, дивлюся на нього та відчуваю укол провини. Він, як і раніше, хороший друг, а я останнім часом перетворився на огидного.
 	— Пробач мені щодо групи.
 	Після смерті Енні я нікого не міг бачити. Почав прогулювати школу, остаточно залишив спроби налагодити стосунки з батьком.
 	Втрата Енні його повністю розбила. Я хоч трохи відійшов від горя за пару місяців, тинявся без діла, але оплакувати її разом ми все одно не могли. Я не міг дивитись на це. Він був такий нещасний. А я – злий. Смерть Енні зруйнувала останню ниточку, що зв’язувала нас і змушувала триматися разом.
 	А моя горе-матінка навіть не приїхала на похорон. Я думаю про це щодня, і щоразу лють закипає з новою силою.
 	Дейн просто знизує плечима.
 	— Ми поки що вбиваємо час і чекаємо, коли ти будеш готовий повернутися, — каже він мені. — Ти ж знаєш, без тебе ми ні на що не годимося.
 	— Так, розумію… Але я нічого не писав уже кілька місяців. І, мабуть, вже ніколи не зможу, тож не треба на мене чекати.
 	Після того, як я покинув групу, хлопці зібралися і продовжили грати утрьох. Вони час від часу дають концерти і поки що не скасували літній тур. Знаю, Дейн сподівається, що на той час я повернуся і все стане, як і раніше, але в мене до цього немає навіть найменшого інтересу. Коли я втратив Енні, я втратив і Раєн, і тепер мені нема з ким розмовляти. Не знаю, чи мені тепер буде про що писати і що сказати.
 	— А це що таке?
 	Я переводжу очі на Дейна, який тримає в руках білий зошит Раєн і переглядає його, швидко перегортаючи сторінки.
 	— Ти все-таки почав писати? — Запитує він, зупиняючись на одній.
 	— Ні. Це дівочий почерк. — Він продовжує читати і тихо посміхається. — Дуже поганий дівочий почерк. Хто вона?
 	Я забираю у нього щоденник та кидаю на сидіння. — Моя муза.
 	— Вона не хоче його повернути?
 	Я посміхаюся про себе.
 	— Хоче найбільше у світі.
 	Він бере до рук ремінь і пристібається.
 	— Тоді поїхали.
 	***

 	Заходячи до школи, я чую десь вдалині шум пилососу, який, мабуть, доноситься з бібліотеки, бо це єдине приміщення у всій будівлі, де я бачив килим.
 	Я кидаю погляд ліворуч. Прибиральниця має бути десь там. Я
 	точно не знаю, скільки їх, але в школі такого розміру, як ця, їх має бути кілька.
 	Моя школа в Тандер-Бей трохи менша, але вона подобається мені більше в багатьох відношеннях. У Фелконс Віл набагато слабша система охорони – я піднімаю очі на вже встановлені, але ще не включені камери – і зі спортом тут все набагато гірше.
 	У коридорах темно, двері до класних кімнат закриті. І коли я приїхав, парковка була майже порожня, отже, заняття з лакросу, чирлідінгу та бігу вже закінчилися.
 	Може, декілька вчителів і засиділися на другому чи третьому поверсі, але, взагалі, крім прибиральниць, у школі залишилася одна Раєн, яка веде заняття в басейні.
 	Я підходжу до дверей учительської, озираюсь, щоб
 	переконатися, що ми самі, і передаю щоденник Дейну.
 	— Потримай.
 	— Що ти робиш? - Він затягує каптур свого чорного худі й нервово поглядає нагору, на непрацюючі камери.
 	Я непомітно дістаю з кишені джинсів відмичку і відразу ховаю її назад. Ще мені знадобиться скріпка, знята зі сторінки щоденника Раєн. Розгорнувши скріпку, я випрямляю її і лише трохи загинаю кінчик.
 	Дейн спостерігає за тим, як я вставляю відмичку в замок, починаю натискати у різних напрямках і дивлюся, де він піддасться. А потім особливим чином вставляю в замкову щілину скріпку і повертаю до клацання. Тоді я сильніше натискаю на відмичку і… клац.
 	Замок повертається, двері відчинені.
 	— Де ти цьому навчився? — здивовано шепоче Дейн.
 	— На YouTube. Досить базікати.
 	Ми пробираємось у темну вчительську, швидко оглядаємось і переконуємось, що одні. За столами біля стійки нікого немає. Я кидаю погляд ліворуч і бачу двері з табличкою «Місіс Берроуз». Підходжу, смикаю за ручку, але ці двері теж замкнені. Засунувши відмичку до замку, я швидко рухаю нею. Нарешті замок піддається, і двері відчиняються.
 	Я зачаровано дивлюсь углиб кабінету, дивуючись, що мій план справді спрацював. Я ніколи не відкривав замки до вчорашнього вечора, коли загуглив, як це робиться, і попрактикувався на парочці старих іржавих дверей у Бухті.
 	— Кабінет директора. — Дейн робить крок уперед, і тепер ми обоє стоїмо у
 	дверях. — Я провів купу часу в такому ж. Думаю, вони віддали мені атестат, тільки щоб скоріше мене позбутися.
 	У нього низький смішний голос. Я прибираю інструменти на місце, у порожню кишеню.
 	— Тсс.
 	Увійшовши до кабінету, відразу оглядаю шафи й починаю відкривати ящики в пошуках чогось, що хоч віддалено нагадує те, що шукаю.
 	І знаходжу будь-що, тільки не це: особисті справи учнів, кошториси, чеки, плани уроків, записи про догани…
 	— Що ти намагаєшся знайти?
 	Я відчиняю ящики один за одним і керую пальцем по файлах, які переглядаю. Вона має бути тут. Енні якось мені сказала, що відправила її сюди поштою.
 	— Чувак, нам треба забратися звідси, — вмовляє Дейн нервовим голосом.
 	І потім я бачу її: товсту коричневу папку з написом «Особисте», перетягнуту резинкою.
 	Я хапаю її, швидко відкриваю та заглядаю всередину. Вона сповнена рожевих конвертів. А ще там лежить маленький фотоальбом. У грудях починає колоти, я ковтаю комок в горлі.
 	Енні.
 	Закриваю папку і одягаю на місце резинку, потім засуваю ящики та виходжу з кабінету. У будівлі ще є люди, і я не хочу, щоб нас спіймали.
 	Дейн уважно стежить, як я розгортаюся і натискаю на кнопку, блокуючи двері, що тільки-но зачинилися за нами.
 	На жаль, подвійні двері, через які ми увійшли, замикаються ключем, так що там замести сліди не вийде. Сподіваюся, працівники школи вирішать, що просто забули їх закрити сьогодні ввечері.
 	Дейн косо дивиться на папку в моїх руках.
 	— І як же це пов’язано з щоденником?
 	Він все ще тримає зошит Раєн.
 	— Ніяк. — Забравши у нього щоденник, я йду коридором у бік роздягалень у дальньому кінці школи. — Абсолютно не пов’язано.
 	Я приїхав у Фелконс Віл не через Раєн, але знав, що натраплю на неї тут. Цього я й боявся.
 	Вона не заслуговує на мою увагу. Єдине, що має значення -
 	Енні. Але після кількох місяців добровільного ув’язнення: без спілкування з сім’єю, друзями, без музики – знати, що Раєн поблизу… Це відволікає. У певному сенсі це навіть приємно.
 	Хоча, знову ж таки, це все не має значення. Папка у мене, і як тільки я заберу те, за чим ще приїхав, я покину це місце. Я здав достатньо предметів, щоб закінчити школу ще в січні, так що додому повертатися не стану. Залишу собі вигадане ім’я, фальшиве посвідчення особи та спробую все забути.
 	Забути, що в ту останню ніч я робив селфі з Раєн, ігноруючи інстинкти і відповідальність, поки моя сестра самотньо вмирала на холодній темній дорозі.
 	Ми йдемо у роздягальню, знаючи, що через неї можна пройти у басейн. Крокуючи повз двері і шафки, я помічаю щось краєм ока і мигцем бачу в душі дві фігури.
 	Вийшовши до коридору, зупиняюся. Що я щойно побачив? Ривком голови показую Дейну: йди далі.

 	— Так ти вийдеш до басейну. Дай мені хвилинку.
 	Він ліниво киває і виходить з роздягальні. Я розвертаюсь і, намагаючись триматися якомога ближче до стіни, зазираю за ріг.
 	Куточки моїх губ миттєво починають повзти вгору. От потіха!
 	Здається, не всі чирлідерши та гравці в лакрос розійшлися по домівках.
 	Трей Берроуз, той хлопець, який вважає, що Раєн – його дівчина, стоїть у душі та притискає її найкращу подругу – начебто її звуть Лайла – до стінки кабінки. Вони голі і займаються сексом просто під струменями води.
 	Класика.
 	Темне мокре волосся Лайли зібране в хвіст, руками і ногами вона обіймає Трея і міцно тримається, а він підтримує її за сідниці і здійснює поступальні рухи. Обидва важко дихають і майже беззвучно стогнуть.
 	Отже, цей хлопець хоче, щоб Раєн пішла з ним на випускний бал? У виборі чоловіків їй щастить не більше, ніж у виборі друзів. Цікаво, чи давно вони так розважаються у неї за спиною?
 	Сподіваюся, раз це дівчисько йому дає, він не стане цього вимагати від Раєн.
 	Я насолоджуюся цією думкою.
 	Розвернувшись, знову виходжу в коридор, протискаюсь у двері роздягальні та бачу величезний критий басейн на десять доріжок.
 	На трибунах сидять батьки, фотографують своїх дітей, а Дейн стоїть осторонь, притулившись до стіни. Я підходжу і встаю поруч із ним, намагаючись зрозуміти, куди він дивиться.
 	Раєн стоїть у басейні в компанії чотирьох учнів. Вони зовсім ще діти, їм нема й десяти. Вона занурює обличчя у воду та малює руками велике коло.
 	Діти рахують:
 	— Один, два, три, дихай! — кричать вони. Раєн повертає голову, вдихає і знову опускається під воду. Знову тричі малює руками коло, прикидаючись, що пливе під водою, а діти рахують: Один, два, три, дихай!
 	Вона піднімає голову, встає та прибирає волосся з чола.
 	— Гаразд, тепер ваша черга!
 	Малята починають повторювати за нею, а вона рахує. Я просто дивлюся на неї. Її обличчя розпливається в посмішці, коли вона помічає, що всі вони виконують вправу синхронно, роблять усі необхідні рухи та дихають як слід. Я насилу змушую себе не засміятися, коли один хлопчик випадково обдає її бризками. Вона зображує злий рик і оббризкує його у відповідь.
 	— Добре, ще раз! — кричить вона. — Один, два… – і замовкає, помітивши мене.
 	Її очі перетворюються на вузькі щілини. Я теж дивлюся їй у вічі, відчуваючи, як у ній закипає лють. Посмішка зникає з її обличчя.
 	— Ще раз! — різко кидає вона дітям. Її погляд падає на зошит у мене в руці.
 	— Вода виглядає холодною, — коментує Дейн, і слабкий смішок злітає з його губ. Я знаю, що він має на увазі.
 	І теж дозволяю собі глянути на її груди. Крізь чорний закритий костюм з довгими рукавами просвічують темні соски. Дуже вражаюче, враховуючи, що волога тканина прилипає до тіла, і я бачу, що на ній одягнений ще й верх від купальника, а зверху все це покриває футболка, додаючи багатошаровості.
 	І я вдячний їй за скромність. Дивлюся на трибуни та бачу батьків, що спостерігають за дітьми. Не хочу навіть думати, що вони можуть дивитися на неї. Їй нема чого влаштовувати для них шоу.
 	Я знову переводжу очі на Раєн і бачу, як вона посміхається дітям.
 	— Які ви всі молодці! — Вона йде вздовж доріжки, даючи п’ять кожному, а потім зупиняється навпроти останньої малечі і питає: — Центрифуга чи бомбочка?
 	— Центрифуга! — захоплено кричить дівчинка з веснянками.
 	Раєн бере її на руки, крутить і кидає в басейн, а малеча замружується і регоче.
 	— Вж-ж-ж, вж-ж-ж, вж-ж-ж, — імітує Раєн звук пральної машини.
 	Я роблю глибокий вдих, раптом усвідомивши, що на мить перестав дихати.
 	— Я! Тепер я! — махає руками і кричить наступна дитина. — Бомбочка!
 	Раєн піднімає його над водою. Опинившись у повітрі, малюк на секунду зависає за півметра над водою і хлюпається назад, оббризкавши всіх навколо.
 	Я відводжу очі, нагадуючи собі, що мені начхати. Стою тут із Дейном і чекаю, коли вона закінчить із дітьми. Як тільки вона передає їх батькам, підходжу до лави, біля якої вона витирається.
 	— А я думав, що ти їси дітей, — усміхаюся я, простягаючи їй зошит.
 	Вона скидає рушник, бере щоденник, відкриває його і
 	перегортає.
 	— Ну, я люблю трохи пограти з їжею, перш ніж з’їсти.
 	Вона уважно переглядає щоденник, мабуть, перевіряючи, чи все на місці.
 	— Я не виривав сторінки, — запевняю її я.
 	— А звідки мені знати, що ти не зробив копію?
 	— Звідти, що я не граю з їжею, перш ніж її з’їсти.
 	Дейн, що стоїть осторонь, награно кашляє і говорить
 	напівголосно:
 	— Я зачекаю на парковці. Не поспішай.
 	Він виходить із зали через задні двері, слідом за батьками та дітьми. Раєн прибирає щоденник у сумку, бере рушник і продовжує витирати ноги. Її бюстгальтер, на відміну від купального костюма, зовсім на консервативний. У неї міцні, гладкі засмаглі ноги. Краплі води на стегнах змушують моє серце битися частіше.
 	Вона розуміє, що я не поспішаю йти, і сердиться.
 	— Ну? — кидає вона. — Тепер можеш іти.
 	Я прибираю руки в кишені.
 	— А з чого б мені йти, лялечко? Тут так спекотно у твоїй присутності.
 	— Чому ти постійно називаєш мене «лялечкою»?
 	Вдаючи, що не почув питання, я дивлюся їй прямо в очі. Але потім помічаю, що вона тремтить, і, не задумавшись ні на секунду, опускаю погляд і бачу, що її соски твердіше, ніж будь-коли. Звісно, вона змерзла. Голову заповнюють думки про те, як вона піде у гарячий душ. Пара, тепло, нагота…
 	Зачекайте…
 	Душ. Я кошуся на двері чоловічої роздягальні. Її подруга з цим ублюдком досі можуть бути там. Що коли вона щось почує чи побачить, як вони разом виходять звідти?
 	Я знову повертаюся до неї. Ну і що? Вона повинна дізнатися, що люди, про чию думку вона так дбає - мерзоти. Нехай зрозуміє, яку помилку зробила. Вона все одно скоро це дізнається.
 	Але я чомусь не хочу, щоб вона побачила все на власні очі.
 	Потрібно її підготувати. Якщо вона ні з того ні з сього побачить свого кавалера на випускний зі своєю найкращою подругою, ніхто з них не стане на її бік, і станеться розрив.
 	Поведінка Лайли, напевно, нікого не здивує, а Трей ще більше відчує себе чоловіком.
 	Сама ж Раєн, у результаті, виявиться лише дурною ошуканою дівчинкою.
 	Не знаю, чому це мене хвилює.
 	— Ходімо, — кажу я. — На вулиці темно. Я тебе проведу.
 	— Відвали.
 	Вона натягує якісь шорти, зав’язує мотузку і надягає бейсбольну кепку, продовжуючи дивитись на мене.
 	— Ночами хтось вламується до школи, — вказую я, і в моєму голосі з’являються сердиті нотки. — Тобі не варто залишатися тут одній.
 	Сміючись, вона нахиляється та застібає сумку.
 	— Так, і, можливо, це ти, і тобі тільки й треба, щоб я пішла і не заважала писати на стінах всякі дурниці.
 	Я зависаю.
 	Гаразд, так, я кілька разів пробирався до школи. На цей рахунок вона має рацію. Але я не з тих, хто вдирався сюди ночами і псував стіни. Це безперечно не в моєму стилі.
 	Я не для того так ризикував, приїхавши сюди, щоб попастися на такому дурному лайні.
 	Вона випрямляється і міряє мене поглядом.
 	— Ти назвав мене повією, відрізав мені шматок волосся. Думаєш, я довірю тобі свій захист? І не треба кліпати з важким виглядом, курячі мізки. Розгубиш і так рідкісні клітини мозку.
 	Я широко розплющую очі, і кожен м’яз мого тіла напружується так, що починає горіти. Що вона, чорт забирай, зараз сказала?
 	Сам не встигнувши зрозуміти, що роблю, я хапаю її на руки і тягну до краю басейну.
 	— Бомбочка чи центрифуга?
 	Тепер її очі розширюються.
 	— Що?!
 	— Значить, бомбочка! — Вигукую я і кидаю її в басейн. Чується її крик. Вона з розмаху падає у воду і повністю занурюється.
 	Я вилітаю із зали, не оглядаючись. Сподіваюся, викладачка плавання вміє плавати.
 	Виймаючи з кишені ключі, я прямую до машини. Курячі мізки?
 	Кліпати з важким виглядом?
 	Вона не вміє замовкнути, коли треба, і в цьому корінь усіх її проблем. Вона взагалі хоч колись затикається?
 	Я залізаю в машину і зачиняю за собою двері.
 	— Прокляття! — бішуся я. — Що за бісова… Але примушую себе зупинитися і роблю глибокий вдих. Я зараз такий злий, що вже майже мрію, щоб сьогодні увечері був концерт. Або тренування. Хочу виплеснути свої емоції.
 	Але чую, як поряд хтось шморгає, і раптом згадую, що зі мною Дейн.
 	— Я ж тобі казав, — зловтішається він. — Мені здалося, вона змерзла. Готовий посперечатися, якщо її зігріти, їй стане набагато краще.
 	— Мені абсолютно начхати.
 	Я вставляю ключ у запалювання, вмикаю першу передачу та натискаю газ.
 	— Воно й видно, — сухо коментує Дейн.
 
 Розділ 6

 Раєн

 	Люба Раєн,
 	Що ти думаєш про те, аби замінити останні рядки приспіву в «Титані» ось цими? Це та пісня, що я надсилав тобі минулого разу, пам’ятаєш?
 	Не ображайся, що перша не ти.
 	Хтось же мав протоптати дорогу, аби було простіше йти. Вчора ввечері я був на складі і вони самі спали мені на думку.
 	Мені здається, вони краще вписуються в пісню і лягають на потрібний ритм. Я вже уявляю, як це звучатиме, і мені подобається. Що скажеш?
 	І так. Перш ніж ти почнеш мене критикувати. Так, я був учора ввечері на вечірці, сидів осторонь і писав пісню. Ну і що? Чесно кажучи, я вважаю, що це добре підтримує мій імідж. Знаєш… імідж мовчазного одинака, загадкового, гарячого бунтаря? Щось подібне. Чи може таке бути?
 	Неважливо. До біса все. Сама знаєш, що я не люблю людей. У минулому листі ти запитувала про моє улюблене місце. Так ось, покинутий склад – одне з них. У світлу пору доби, коли там нікого немає, можна почути, як голуби ходять балками і хлопають крилами. Можна спокійно роздивлятися графіті, і ніхто не маячить перед очима. Деякі з них просто неймовірні.
 	Але, усе ж таки, думаю, що моє улюблене місце, якщо не рахувати нашого з тобою затишного світу, це, звичайно, мій дім. Знаю, знаю. Там мій батько, то з чого б мені хотіти там перебувати? Але насправді… Після того, як тато та сестра лягають спати, коли на вулиці темно, я вилізаю на дах через вікно. Між двома гребенями даху є непомітна щілина. Я обожнюю сидіти в ній, притулившись до труби. Деколи роблю це годинами: залипаю в телефоні, насолоджуюся виглядом, іноді пишу тобі листи. Мені подобається. Я бачу верхівки дерев, які колише нічний вітерець, вулицю, освітлену ліхтарями, та зірки. Чую шуршання падіння листя ... У такі моменти я вірю, що все можливо.
 	Світ - це не завжди тільки те, що в тебе перед очима, розумієш? Він і вищий, і нижчий, і ще десь – невідомо де. Кожен вогник у кожному будинку, який я бачу, сидячи на даху, має свою історію. Іноді потрібно просто поглянути на речі під іншим кутом.
 	І коли я дивлюся на все згори донизу, я згадую, що життя не обмежується тим, що відбувається зі мною: сварками з батьком, школою, моїм майбутнім. Я дивлюся на всі ці будинки, в яких живуть люди, і розумію, що я тільки крапля в морі. Ні, не сперечаюся: кожен із нас особливий, і кожен важливий – але це, свого роду, приємне відчуття, розумієш? Перестаєш почуватися таким самотнім.
 	Міша
 	У мене в руці його лист, що я отримала в лютому. Останній перед тим, як він перестав мені писати. Я вдивляюся в почерк, який, мабуть, лише я в змозі прочитати. Грубі лінії, різкі палички над «т», жирні рисочки над «й». Він ніколи не залишає між словами достатньо місця, тому його пропозиції схожі на величезні, довжелезні хештеги.
 	По тілу біжать мурашки. Хоча мені ніколи не було важко розбирати його почерк. Зрештою, я виросла разом із ним.
 	Так багато разів я перечитувала цей лист. Шукала вказівки – будь-які – на те, чому після нього він не написав жодного рядка. Але в ньому немає жодного натяку на прощання, жодних попереджень, що найближчим часом він буде зайнятий більше, ніж зазвичай, або що він втомився від мене, або я йому набридла.
 	Діра в душі стає все ширшою і глибшою. Я сиджу на ліжку, слухаю на iPod «Happy Song» і розглядаю його слова, які завжди так добре мені все пояснювали.
 	Я не готова встати з ліжка та розпочати новий день. Чому я не хочу піднятися чи знайти в собі сили потурбуватися про те, що сьогодні вдягнути?
 	Він – єдине, чого я з нетерпінням чекаю. Єдина причина тікати додому після школи – надія, що міг прийти лист.
 	Я піднімаю очі і дивлюся на слова, які написала крейдою на стіні вчора ввечері.
 	Самотність
 	Порожнеча
 	Удавання
 	Тепер у мене в голові крутяться слова Мейсена. Не Міши.
 	— Раєн! — кличе мене мама і стукає у двері спальні. — Ти прокинулась?
 	Я опускаю плечі та змушую себе відповісти.
 	— Так.
 	Теоретично я не брешу. Я прокинулася, сиджу на ліжку, схрестивши ноги і читаю.
 	Але коли її кроки віддаляються коридором і долинають уже зі сходів, я кидаю погляд на годинник і бачу, що занадто довго тягну час. Склавши листа, прибираю його в білий конверт і ховаю в ящик тумбочки. Всі інші Мішині листи лежать там, щоб завжди бути під рукою.
 	Я встаю, застилаю ліжко та збираю шкільну сумку. Потім лізу до шафи за білими шортами та чорною майкою. Може, я вже одягала їх цього тижня? Точно не пам’ятаю. Мені, раптом, стало байдуже.
 	Одягаюся і прямую у ванну зачісуватися і фарбуватися: душ я приймала вчора ввечері, після заняття в басейні.
 	Повірити не можу, що цей придурок кинув мене у воду. Була моя черга давати відсіч, і у мене чудово виходило, але, як типовий хлопець, він вдався до фізичної сили, коли не зміг перемогти чесно.
 	Оплески Мейсену.
 	Він мав можливість залишити останнє слово за собою, але для цього треба було включитися в гру. Я пишаюся собою і посміхаюся, заходячи до ванної кімнати.
 	Розібравшись із гніздом на голові й випрямивши волосся, починаю фарбуватися. Доводиться замазувати величезні синці під очима: вчора надто засиділася за домашньою роботою. Наношу трохи рум’ян, щоб виглядати здоровою та щасливою.
 	Хтось заходить у ванну кімнату і кидає щось прямо переді мною. Я опускаю очі, бачу свій чорний конверт, адресований Міші, і піднімаю його.
 	Лист, що я написала кілька днів тому. Це точно, тому що на ньому марки з планетами, які я купила поштою тільки минулого тижня.
 	Переводжу очі на сестру. Її волосся зібране в недбалий пучок.
 	На ній літня сукня та мої чорні балетки, які вона взяла без дозволу.
 	Я хмурю брови.
 	— Як мій лист опинився в тебе?
 	— Я на днях дістала його з поштової скриньки на шляху до коледжу. — Навіщо?
 	— Тому що він тобі вже кілька місяців не відповідає, — відрізає вона.
 	— Заспокойся та відпусти його.
 	Я спостерігаю, як вона крутиться перед дзеркалом і возиться із зачіскою, і в мені закипає гнів.
 	— Розкажи мені, яка тобі до цього справа, — різко кажу я, не турбуючись про те, що нас може почути мама.
 	— Раєн, це жалюгідно, — каже вона, дивлячись на мене, як на дитину. — Ти наче його переслідуєш. Коли він прийде до тями, сам тебе знайде.
 	Я кидаю листа і хапаю помаду, знову нахиляючись до дзеркала.
 	— Він не мій хлопець і не повинен переді мною звітувати, а я не зобов’язана пояснювати все це тобі. Більше не чіпай мою пошту.
 	— Гаразд. — Вона розвертається і йде до дверей, але зупиняється на порозі і озирається. — Мама чекає на тебе на кухні. Вона побачила у електронному журналі твою оцінку за есе.
 	Вона йде, а я закриваю очі, на секунду всерйоз замислюючись про те, щоб взяти приклад з Мейсена.
 	Бомбочка чи центрифуга, Карсон? А може, відрізати тобі волосся?
 	***

 	Я виходжу з дому, обходжу свій джип і повертаю до поштової скриньки листа для Міши, притримуючи за ремінь шкільну сумку, що бовтається на плечі. Залишивши конверт усередині, піднімаю прапорець, що означає, що листоноші потрібно забрати вміст.
 	Але потім мій погляд падає на сміттєві баки поруч із поштовою скринькою, і я завмираю.
 	Ти наче його переслідуєш. Це жалюгідно.
 	Жалюгідно.
 	Мені стає гірко та прикро.
 	Може, вона й має рацію. Можливо, в нього з’явився хтось набагато важливіший, він завів собі дівчину, і вона зажадала, щоб він перестав мені писати. Або я йому набридла. Останню пару років він писав дедалі рідше. Я не заперечувала, бо теж була дуже зайнята в школі, та все ж…
 	Міша ніколи не писав мені так часто, як я йому. Раніше я якось про це не думала.
 	Витягаю листа зі скриньки, мну, стискаючи в кулаці, і кидаю на верхівку гори сміття в контейнері. До біса його.
 	Повертаюся до джипа. Серце починає битися швидше у
 	передчутті. На ногах босоніжки, тож свіжа роса на траві мочить ноги.
 	Але тут я зупиняюся. Мене накриває відчуття, що я втратила його. Ні. Це не жалюгідно. Міша не хотів би, щоб я перестала йому писати. Він змусив мене пообіцяти, що не перестану. «Ти потрібна мені. Ти ж це й так знаєш, правда? — писав він. — Скажи мені, що так завжди буде. Пообіцяй, що ти не припиниш мені писати». Це було в одному з тих рідкісних листів, де він туманно натякав на те, що діється в його душі. У тому листі він здався мені наляканим і таким уразливим, що я йому пообіцяла.
 	Та й навіщо мені зупинятися? Я не хочу його втратити. Мішу.
 	Я розвертаюсь на місці, біжу до смітника, витягаю і розгортаю зім’ятий конверт.
 	Розгладжую його настільки, наскільки можу, знову кладу в поштову скриньку та закриваю кришку.
 	Не даючи собі часу передумати, застрибую в машину та їду до школи. Скоро травень. На вулиці прохолодно, але я все одно віддаю перевагу шортам із блузкою, бо знаю, що до обіду потеплішає. За десять хвилин до початку уроку паркуюсь і вливаюсь у натовп школярів, що йдуть тротуаром.
 	З телефонів грає музика, люди пишуть повідомлення. Я
 	відчуваю, як хтось дьоргає мене за руку і чую знайомий аромат. Тен щодня користується одеколоном від Жан-Поля Готьє, і це мені дуже подобається. У мене від цього запаху у животі все перевертається.
 	— Що це? — Запитує він, піднімаючи мою праву руку.
 	Я опускаю очі і бачу синю фарбу на вказівному пальці і трохи під нігтями.
 	Дідько.
 	Я відсмикую руку, і серце починає шалено битися.
 	— Нічого особливого. Мама фарбувала стіни у ванній, я їй допомагала.
 	Стиснувши кулак, ховаю палець за ремінем сумки. Увечері треба все це відмити.
 	— Дивись. — Він показує праворуч.
 	Я повертаю голову і бачу, що люди оточили галявину. Ми обидва підходимо до краю тротуару та читаємо величезні сріблясті літери, написані балоном прямо на траві.
 	Загубилася Лайла й дала комусь.
 	Вчора ввечері у чоловічій роздягальні.
 	У захваті хтось грубо її трахав.
 	А хто ж той щасливчик?
 	Точно не Джей Ді, я знаю.
 	— От лайно, — шепоче Тен. Він неприємно здивований.
 	Я дивлюся на слова і в роті пересихає від раптового бажання розреготатися.
 	Ну добре. Хто, чорт забирай?..
 	Учні юрмляться навколо, задихаючись від сміху, дехто знімає написане на телефони. Ми з Теном відходимо вбік.
 	— Перший раз він перейшов на особистості, — каже Тен. — Хто?
 	— Панк, — відповідає він з таким виглядом, ніби я повинна була відразу
 	зрозуміти. — Тепер зрозуміло, це хтось із нашої школи. Хтось, хто знає нас.
 	Я видаю беззвучний стогін. Все правильно, але Панк завжди підписує свої послання. А це вибивається із загальної картини.
 	Чую якийсь шум і помічаю прибиральника: він тягне пожежний шланг і намагається протиснутися з ним через штовханину на ганку.
 	— Ходімо, — кажу я Тену.
 	Ми заходимо до школи і йдемо повз купи хлопців, які оточили інші написи на стінах: підписані.
 	Ти цілував мені волосся, поки забирався в душу.

 	Але твій дім зруйнується, перш ніж з місця я зрушу.

 	- Панк

 	Прямо переді мною дві дівчинки дістають ручки і роблять приписки, що принижують колишніх хлопців типу «Так, Джейк».
 	Я ледь стримую сміх.
 	— Це мене просто вбиває, — заявляє Тен, поки ми йдемо до шафок.
 	— Я хочу знати, хто такий Панк. І теж хочу внести свою лепту.

 	Я невдоволено фиркаю. Це його особиста справа. Звичайно, Лайла – наша подруга, але ми з Теном обоє чудово розуміємо, що на галявині написана правда, і я впевнена, він теж з нетерпінням чекає, коли це побачить Джей Ді.
 	— Я збираюся вистежити цю сучку і з’ясувати, з ким її застукали в роздягальні. — Тен зупиняється біля своєї шафки.
 	Я йду далі, кидаючи через плече:
 	— Побачимося за обідом.
 	Ніхто не дізнається, з ким Лайла розважалася вчора ввечері.
 	Вона, найімовірніше, навіть не зізнається, що це правда.
 	Підійшовши до своєї нової шафки, я набираю код, відчиняю дверцята і кошуся ліворуч, помітивши ще одного прибиральника, що відтирає на стіні інше послання. Він уже стер кілька слів, але я знаю, що там було написано.
 	Ти любила мене, ми міцно дружили, я позичала тобі тіні.

 	Але колись ти станеш тою, з ким я просто була знайома.

 	– Панк

 	А знизу колаж – вирізки з минулорічної стінгазети: фотографії спортивних команд та просто груп учнів, вони посміхаються один одному та сміються на різних шкільних заходах.
 	Я вішаю сумку в шафку і дістаю з полиці невеличкий флакон рідини для зняття лаку. Озирнувшись і переконавшись, що ніхто не дивиться, підходжу до містера Томпсона, прибиральника, і простягаю йому пляшечку.
 	— Рідкістю для зняття лаку можна відмити все що завгодно, — пропоную я йому вихід із ситуації. Піт стікає по його червоному обличчю, бо він вже цілу годину натирає ту стіну.
 	Він зводить брови, напевно, здивований моєю дружелюбністю та уважністю. Не те щоб я колись з ним розмовляла, але могла кілька разів промахнутися повз смітник, викидаючи стаканчики зі «Старбакса». Однак він бере флакон і вдячно киває.
 	На щастя, на стінах ще не з’являлося жодного напису, який не можна вивести, але роботи прибиральникам вони додають. Не сказати, що мене це хвилювало, але…
 	Я відвертаюсь і вже збираюся йти назад до шафки, але зустрічаюся очима з Мейсеном і зупиняюся. Він стоїть, притулившись до шаф, у протилежному боці холу і з цікавістю дивиться на мене, склавши руки на грудях.
 	Він увесь час там стояв?
 	Я змушую себе не звертати на нього уваги і лізу за книгами на перший урок.
 	— А, ось ти де.
 	Я обертаюсь і бачу Лайлу. Вигляд у неї трохи більше замучений, ніж зазвичай. На бровах блищать краплі поту, а щоки червоніші за помідори. Я чую, як вібрує її телефон.
 	— А що трапилося з твоєю попередньою шафкою?
 	Я піднімаю брови. Вона серйозно збирається поводитися так, ніби на галявині навпроти школи немає величезного ганебного напису?
 	О-о-окей.
 	— Хтось його зламав, — відповідаю я, повертаючись до шафки. — Може, ти після того, як я відмовилася дати тобі майку «Bebe»?
 	Вона сердито дивиться на мене.
 	— Я б у ній потонула. Я за статурою схожа на софтболістку, а ти, дитинко, на бейсболістку.
 	Стримуючи бажання закотити очі, я складаю речі в сумку та перевіряю, чи взяла із собою пляшку води. Краєм ока глянувши назад, бачу, що Мейсена вже немає.
 	Телефон Лайли продовжує вібрувати. Навіть не знаю, чи це повідомлення з Фейсбука, чи їй телефонує обурений Джей Ді. Втім, яка різниця?
 	Повз проходить зграйка дівчат, прикриваючи руками роти, і Лайла дивиться на них спідлоба.
 	— Давайте, сучки, знущайтеся, — злиться вона.
 	Вони відвертаються, намагаючись не розсміятися вголос, і продовжують свій шлях.
 	За спиною у Лайли з’являється Менні Кортес і намагається відкрити шафку, але вона розвертається і звертається до нас обох.
 	— Ну-ну, може, це Менні вліз у твою шафку. Тобі ж так потрібна помада, що підходить до підводки?
 	Його обличчя напружується. Він стоїть спиною до Лайли і не відповідає.
 	— Ні, — заступаюся за нього я, захлопуючи шафку. — Ми віддаємо перевагу різним кольоровим палітрам. У мене «Захід сонця в горах». А у Менні «Туманна ніч».
 	Лайла регоче, але відразу затихає, бо хтось кричить:
 	—  Пригніться!
 	Ми обидві піднімаємо очі. Прямо у наш бік летить футбольний м’яч. Ми відходимо, але в цьому немає потреби. М’яч ударяє Менні в ліве вухо, він відсахується і відразу прикриває рукою місце удару.
 	— От лайно. — До нас, сміючись, підбігає Трей. — Вибач, чувак.
 	Чесно, я не хотів. Принаймні, цього разу.
 	Я спостерігаю за Менні. Він важко дихає і морщить лоба від болю. Коли він забирає долоню від вуха, я бачу кров. Мої очі розширюються, я роблю глибокий вдих.
 	О Боже. Вона йде зсередини чи ззовні? Перш ніж я встигаю розібратися, Менні захлопує дверцята шафки і зникає у дверях туалету під звук дзвінка.
 	— Відмінно спрацьовано, козел, — лаюся я.
 	— Ей, це була випадковість.
 	Я бачу, як він кидає погляд на Лайлу, а потім, поки учні поспішають на урок, у нього за спиною з’являється Джей Ді.
 	— Іди в клас, — каже він Лайлі, ледве розтискаючи зуби. — Вибач, що?
 	— Ти мене чула. Повернемося до цієї розмови пізніше.
 	Вона стоїть зла, як чорт, але я не затримуюсь, щоб подивитися, чим закінчиться ця історія.
 	Я приходжу на мистецтво, але Мейсена нема на місці. І до того моменту, як дзвенить останній дзвінок, він так і не з’являється.
 	Але я щойно бачила його в холі. Як йому вдається просто приходити і йти, коли заманеться?
 	На щастя, Трей теж не тероризує клас, тому я можу повністю присвятити урок роботі над обкладинкою альбому для Міши, і ніхто мені не завадить.
 	Навіть Менні немає. Мабуть, пішов до медсестри, щоб вона оглянула його вухо. Сподіваюся, з ним усе гаразд. Збоку здавалося, що йому дуже боляче.
 	Коли урок добігає кінця, я продираюся через натовп школярів до кабінету англійської. Мейсен сидить на своєму місці, як ні в чому не бувало.
 	Господи. Що ж він робить? Ходить на заняття як йому заманеться!
 	У нього знову з собою ні книг, ні ручки, і виглядає він так, ніби прийшов тому, що більше зайнятися нема чим. Його зовсім не турбує, що він такими темпами нічого не здасть?
 	— Отже, візьміть завдання і приберіть з парт все зайве, — дає вказівки містер Фостер, який увійшов до класу, роздаючи папірці. — І не забудьте залишити ручку. Коли я вас розподілю, можете поєднуватися в пари, вирушати в бібліотеку і починати працювати.
 	А точно. Сьогодні день самостійної роботи.
 	Іноді Фостер відправляє нас до бібліотеки, щоб ми навчалися самостійно займатися. Він ділить нас на трійки та пари, роздає листочки з інформацією, яку треба знайти, і далі ми на якийсь час надані самі собі. Чудовий привід не сидіти в задушливому кабінеті. Мене все влаштовує.
 	— Лейн, Родні та Купер, — зачитує Фостер свій список.
 	Усі троє встають, забирають речі та виходять із класу.
 	— Джесс, Кармен та Ріллі, — продовжує він. Група за групою учні збирають речі та йдуть. Клас поступово порожніє. Я нервуюсь: тут уже залишилося не так багато людей, у тому числі я і Мейсен.
 	Будь ласка, тільки не з ним.
 	Фостер називає наступну групу.
 	— Раєн, Джей Ді та Трей.
 	Я зітхаю з полегшенням.
 	— О так, — задоволено вигукує Джей Ді, і я бачу, як Трей, який сидить поруч, дає йому п’ять. Я встаю та починаю збирати речі.
 	— І остання пара… — оголошує Фостер. — Лайла та Мейсен.
 	Я на мить завмираю в нерішучості, а потім закидаю сумку на плече і поспішаю вийти з класу.
 	Лайла та Мейсен. Чудово. Вона точно не триматиме себе в руках.
 	Я виходжу в коридор, і моє обличчя набуває стурбованого виразу. Чому мене це взагалі хвилює? Він мені не подобається. Мені до лампочки, якщо вона з ним фліртуватиме. А це неминуче, тож нехай так і буде. Гаразд.
 	У будь-якому випадку це проблема Джей Ді.
 	А мені немає до цього діла. Моє серце вже належить одній людині, і це не Мейсен Лоран. Йому ніколи не замінити мені Мішу.
 	— Моїх батьків кілька тижнів не буде у місті. — До мене підбігає Трей і на ходу обіймає за талію. — Я влаштовую вечірку і хочу, щоб ти прийшла.
 	— Ага, вода в басейні вже тепла, — додає Джей Ді, який йде слідом.
 	Озирнувшись, я бачу, що Лайла і Мейсен йдуть за нами і Мейсен не зводить з мене очей.
 	— Так, кому про це знати, як не мені, — говорить Джей Ді. — Я там уже був. Пам’ятаєш?
 	— Чудово, — знову вклинюється Трей. — Тож візьми купальник. Або не бери. Вибір за тобою.
 	Спина починає горіти, я розумію, що мене затиснули в куток. На секунду озирнувшись, бачу, що Лайла щось балакає з Мейсеном, а він дивиться вбік і явно не слухає. Наші очі знову зустрічаються.
 	Трей помічає, куди я дивлюся, і розуміє, що моя увага прикута не до нього. До того, як я встигаю усвідомити свою помилку, він обертається, хапає Мейсена за комір і притискає до шаф.
 	— Хей, — каже він максимально доброзичливим голосом, — думаю, ми ще не зустрічалися. Я Трей Берроуз. А тебе звати Мейсен Лоран.
 	Джей Ді, Лайла і я зупиняємось і спостерігаємо за тим, що відбувається. Мейсен ніяк не реагує, тільки пильно дивиться на Трея.
 	— Тепер, коли ми це виправили, — продовжує Трей, підходячи все ближче до Мейсена і заглядаючи йому в очі, — нам потрібно дещо прояснити.
 	— Що ви робите? — Я підходжу трохи ближче.
 	— Так, Трей, досить, — смикає його Джей Ді. — Він нормальний хлопець.
 	Але Трей і не думає опускати руки.
 	— Розслабтеся. Ми просто поговоримо. Обіцяю.
 	Опустивши очі, я бачу, що Мейсен стиснув руки в кулаки, але не робить жодних спроб змінити стан справ. Вони з Треєм стоять віч-на-віч.
 	— Ти вже розважився з моєю дівчинкою на уроці, а ще я чув, що вчора ти докучав їй на стоянці, — перераховує Трей. — Що б там не було, припиняй. Дай їй спокій.
 	Мейсен переводить очі на мене, і мені раптом стискає груди.
 	Спочатку погляд у нього був злий і різкий, але потім вираз очей змінився. Тепер у них читається розчарування упереміж із чимось ще. Може, смутком?
 	Що відбувається у нього в голові? Чому він так на мене дивиться?
 	— І перестань на неї витріщатися, — кричить Трей прямо Мейсену в обличчя. — Що таке? Говорити розучився?
 	— Що тут відбувається?
 	Ми всі обертаємось на голос директора Берроуз. Вона стоїть посеред коридору в ідеально відпрасованому чорному костюмі та бордовій блузці.
 	Трей випрямляється та відпускає Мейсена.
 	— Нічого особливого, Джилліан, — з глузуванням відповідає він прийомній матері і повертається до Мейсена. — Ніхто не свариться. Правильно?
 	Очі Мейсена опущені в підлогу і він нічого не каже.
 	— Де ви повинні бути зараз? — питає Берроуз у Трея.
 	Але я відповідаю замість нього.
 	— Фостер відправив нас до бібліотеки займатися самостійною роботою.
 	— Тоді йдіть.
 	Я киваю і ми швидким кроком ідемо у віддалений кінець коридору.
 	— І ви теж, — чую я її голос за спиною. Скоріш за все, вона розмовляє з Мейсеном.
 	Чому він нічого не зробив? Не те щоб Трей настільки кволий, щоб він з ним без проблем упорався, але в мене склалося враження, що в Мейсена раніше ніколи не було таких розбірок. Він завжди діяв імпульсивно і справляв враження людини, яку нескладно вивести з себе, то чому він нічого не зробив?
 	Ми біжимо вгору сходами та входимо до бібліотеки. Усі наші однокласники вже там: шепочуться, ходять туди-сюди, збирають потрібні матеріали. Одні сидять за комп’ютерами, інші за стопками книг. Бібліотека двоповерхова, і з балкона другого поверху відкривається прекрасний вигляд. Я кидаю сумку на стіл за спиною і бачу, як Лайла і Мейсен займають місця на два столи попереду.
 	Джей Ді і Трей плюхаються за наш стіл. Трей закидає на нього ноги.
 	Ну ні.
 	— Ви двоє йдіть до комп’ютерів і шукайте «Анотовані біографії», — говорю
 	їм. — Роздрукуйте кілька прикладів, а я піду пошукаю в інших джерелах. Я не збираюся виконувати все завдання сама.
 	Трей важко зітхає, а Джей Ді сміється собі під ніс. Але обидва піднімають дупи зі стільців.
 	Я повертаюся і прямую до стелажів із науковою та
 	документальною літературою.
 	Деякі полиці розташовані надто високо для мене, так що я оглядаюсь у пошуках розсувних сходів. Повернувши ліворуч, ховаюся у віддаленій частині книжкового залу, подалі від учнів за столами та їхнього приглушеного шепоту.
 	Простягнувши руку, веду пальцями по корінцям книг, повз які проходжу. Мамі напевно буде цікаво, чому я досі не розпочала «451 градус за Фаренгейтом». Не те щоб мені за це влетить, але вона, напевно, запитає, що мене відволікло.
 	— Знаєш, той хлопець… — Я чую чийсь голос і обертаюся, щоб подивитися на того, хто говорить.
 	До мене підходить Мейсен, і серце починає битися швидше.
 	—  … той, що пише на стінах ночами, — продовжує він. — У нас безперечно є щось спільне. Я теж люблю писати на не призначених для цього поверхнях. — Він зупиняється прямо переді мною і бере мене за руку. - Але ж ти й так про це знаєш, так? — Там, де він до мене торкається, шкіра починає горіти. Я намагаюся висмикнути руку, але він міцно стискає мою долоню.
 	Він теж любить писати на не призначених для цього поверхнях?
 	Що? І тут мені згадується стіна в Бухті, потім дошка у мене в кімнаті, моя шафка в перший день ...
 	Я щосили намагаюся вирватися.
 	— Що? Трей здався тобі таким великим і страшним, що тепер вирішив зіпсувати зі мною стосунки?
 	З черговою усмішкою на обличчі він перехоплює мою руку, а другою дістає з кишені маркер.
 	— Відпусти.
 	Засунувши маркер до рота, він зубами знімає ковпачок і водить їм у повітрі переді мною, а потім закриває.
 	— А я думав, ти хотіла мій номер. Ми збиралися в кіно, не забула?
 	Він дивиться на мене зверху вниз з таким безневинним виглядом. А я не розумію, що він робить, але не можу не визнати, що побоююся знову вплутуватися в суперечку. Те, що він кинув мене у воду, не так образливо, бо поряд нікого не було. Але я дуже сумніваюся, що, якщо він знову захоче поставити мене на місце, його зупинить те, що ми в бібліотеці, повній людей. Не потрібен мені його клятий номер.
 	Він бере мене за ліву руку і пише щось на внутрішній стороні вказівного пальця, а мені залишається лише спостерігати за цим стиснувши зуби.
 	— Знаєш, я багато чого запам’ятав з того, що було в щоденнику, — як би ненароком помічає він, поки виводить символ за символом. — І можу розповісти всім, якщо захочу. Мені не потрібні докази. Вони й так усьому повірять. — Він піднімає підборіддя, вказуючи, що всі спокійно сидять за столами або десь там, поза зоною нашої видимості.
 	Янову намагаюся витягнути руку, але він тільки стискає її ще міцніше.
 	— Не бійся. — Дивлячись на мій списаний палець, він усміхається.
 	Оксамитовий кінчик маркера лоскоче шкіру. — Мені немає жодного сенсу тебе мучити. Принаймні таким примітивним способом. Просто маю одне питання. — Він перестає писати, піднімає очі і пильно дивиться на мене. — Хто така Даліла?
 	Я завмираю і дивлюся на нього, забувши, що він тримає мене за руку. Мороз іде по шкірі.
 	— Що?
 	— У тебе пів зошита списано її ім’ям, — відповідає він. — Хто вона така? Твоя таємна подруга? Чи секретна ганебна сторінка у твоєму житті? — Він знову опускає погляд і продовжує писати. — А може, непоправна втрата?
 	— Ти читав мій щоденник. Тож маєш і сам знати.
 	— Я читав не все, — відповідає він.
 	Я дивлюсь на нього. Він його не прочитав? Але...
 	— Я перегорнув сторінки і побачив її ім’я на внутрішній стороні обкладинки, — пояснює Мейсен. — Думаєш, мені є справа до того, що діється у тебе в голові? У мене і так повно справ.
 	Але якщо в тебе справді багато справ, тоді навіщо питаєш?
 	Я висмикую руку, беззвучно кричачи.
 	— Який же ти козел!
 	Хоч нікого поблизу немає, я намагаюся говорити тихо.
 	Обережність не буде зайвою.
 	Але, перш ніж я встигаю піти, він упирається руками в книжкові полиці, перекриваючи прохід.
 	— Знаєш, я міг вирубити і його самого, і його друга одним легким рухом руки. Це зайняло б не більше хвилини. Чого я чекав? — Він дивиться мені в очі з таким виглядом, ніби хоче щось у них прочитати. — Може, того ж, на що чекав той хлопчик на прізвище Кортес, коли твій хлопець над ним знущався. — Тихо продовжує він, нахиляючись все ближче до мене. — Може, ми чекали, що хтось із задерикуватим коротким хвостиком, — він торкається пальцем до мого волосся, — в до непристойності відкритих шортиках нарешті відростить яйця і спробує зупинити цього придурка.
 	Я ляскаю його по руці. Від злості туман перед очима. Але він, як і раніше, не дає мені пройти і затискає в куток.
 	— Може, і Даліла чекала того ж? — Він продовжує тиснути. — Чекала на тебе, але ти так і не з’явилася.
 	Він хапає мене за руку і розвертає так, щоб мені було видно, що він написав на пальці.
 	Я опускаю очі і бачу жирні чорні літери на внутрішній стороні. Сором.
 	— Не хвилюйся, — каже він. — Я нікому нічого не скажу. Це твої таємниці, вони належать одній тобі. І тільки тобі доведеться з ними жити.
 	Потім він піднімає мій палець до своїх губ, як роблять, коли просять помовчати.
 	Я знову відсмикую руку і б’ю його в груди, щоб відштовхнути.
 	— Наступного разу, якщо він знову спробує підняти на мене руку, я його
 	прикінчу, — попереджає він, і його губи викривляються в посмішці. — А потім заберу собі його партнерку на випускний бал.
 
 Розділ 7

 Міша

 	— Я вже почала страждати від самотності, — млосним голосом заявляє Лайла, спираючись на спинку стільця, схрестивши руки на грудях і закинувши ногу на ногу. — Тебе так довго не було.
 	Від самотності? Дуже сумніваюся, що вона має хоча б віддалене уявлення про те, що означає це слово. Не те щоб я ставився упереджено до дівчини, яка водить за ніс свого хлопця — якщо, звичайно, цей хлопець не я, але вона мені не подобається з інших причин. Вона схожа на перекручену версію Раєн.
 	Принаймні, в Раєн ще видно деякі риси моєї Раєн. Я помітив, як їй було незатишно, коли знущалися з бідного Кортеса. Сьогодні вранці я бачив, що вона дала прибиральнику рідину для зняття лаку, щоб допомогти відтерти графіті.
 	А її кімната — просто втілення моєї Раєн. Колажі, вірші, тексти пісень, що я надсилав їй і просив сказати, що вона думає, цитати всюди, яскраві кольори… Це та Раєн, яку я знав раніше.
 	Але років через десять вона могла б стати Лайлою, егоїстичною, брехливою, що змітає все на своєму шляху тільки заради того, щоб забути, як сильно себе ненавидить.
 	І всі її риси, які я завжди вважав за неймовірні, зникли б назавжди.
 	Я висуваю стілець і сідаю, чудово розуміючи, що не маю жодного бажання виконувати завдання. Міша Лейр уже зробив усе необхідне, щоб без проблем закінчити школу, і я тут не заради цього.
 	— Ось. — Випроставшись, вона підсуває до мене книги. — Я
 	знайшла кілька основних джерел, тож можемо починати шукати відповіді на запитання.
 	Але, перш ніж я встигаю пояснити навшпиньки, що вона сама по собі, хтось штовхає мене в спину. Я падаю на стіл, на спині висне чиєсь тіло, і рука стискає горло.
 	— Що за чортівня? — Я виставляю руки вперед, щоб не вдаритись головою об стіл, і відчуваю, як хтось дихає мені у вухо.
 	— Раєн! — я чую, як хтось скрикує. Думаю, Лайла.
 	— Не рухайся, — шепоче Раєн мені на вухо, і я відчуваю, як гострий стрижень впивається мені в шию. — Не хотілося б, щоб рука зісковзнула.
 	Захоплений зненацька, я здригаюся від сміху. Їй не сподобалося, що я з нею зробив у глибині книгосховища, і вона втратила голову. Чудово.
 	Я підкоряюся їй, хоч моє серце і б’ється як божевільне, а між ніг спалахує жар.
 	Ручка повільно виводить на шиї довгі лінії. Я заінтригований.
 	Певна річ, на нас дивляться. Усі раптом стихли, навіть Лайла.
 	Стрижень глибоко врізається у шкіру. Я кліпаю, відчуваючи укол. Закінчивши, вона злазить з мене і відкидає убік ручку. Я випрямляю спину. Усі дивляться на мене. Бачу, як Раєн із сумкою через плече проходить повз мій стіл і вилітає з бібліотеки.
 	— Ти в порядку? - Запитує Лайла. — Так.
 	Кивнувши, я озираюся і бачу, що Джей Ді посміхається і хитає головою, а Трей нахилився над столом і пожирає мене очима.
 	Вона зробила це просто в нього під носом. Розумниця. Я повертаюсь спиною до напарниці.
 	— Що вона написала?
 	Лайла встає зі стільця і оглядає мою шию. Я чую смішок.
 	— Хм, а ти впевнений, що хочеш це знати?
 	Ще краще.
 	Я киваю.
 	— Е-е-е ... — починає вона читати по складах, — при-ду-рок і козел з тонким членом.
 	Я починаю реготати. Чудово. Зарозуміла Раєн Треверроу вчиться грати брудно, і я відчуваю, як мене охоплює легке хвилювання.
 	— Хочеш, принесу тобі вологі серветки? — Лайла кладе руку на стегно і завмирає в очікуванні. Але я лише відмахуюсь.
 	— Хрін з ним. Просто забий. Яке мені діло?
 	— Мейсен Лоран! — кличе мене хтось.
 	Я на мить підвисаю, потім моргаю і піднімаю голову, згадавши, що це моє ім’я. Бібліотекарка тримає в руках телефонну трубку і озирається на всі боки.
 	— Так!
 	Вона повертається на мій голос, бачить мене та простягає телефон.
 	— Директор хоче вас бачити. Візьміть із собою речі про всяк випадок.
 	Але я не рухаюся з місця. Директор? Гаряча кров розливається по венах, і я не можу рушити з місця.
 	З якого переляку їй знадобилося побачити мене? Вона що, знає? Я починаю дихати частіше. Встаю, нічого не беру із собою, бо в мене нічого й не було, йду у бік виходу. Проходячи повз хлопців, не звертаю уваги на їхні цікаві погляди. Вони всі прагнуть побачити, що Раєн написала у мене на шиї.
 	Треба просто піти, взяти і вийти через головний вхід прямо зараз. Але коли я підходжу до вчительської і відчиняю двері, моя рішучість довести справу до кінця лише посилюється. Я ще не одержав усе, за чим приїхав.
 	Тому втекти зараз не вийде і доведеться послухати, що вона хоче мені сказати.
 	Знає – значить, знає. А може вона знає інше. Наприклад, моя особиста справа — фальшивка, її допомогли підправити знайомі двоюрідного брата, чиї імена краще не афішувати. І що Мейсен Лоран — ім’я, яке я вигадав сам, а живу я в старому занедбаному підвалі і пробираюся до школи вечорами, щоб помитися. Ну що ж, якщо вона дізналася про це, я розберуся.
 	У жодному разі мені не можна зараз їхати: рано. Заходжу до приймальні, киваю дівчині за стійкою.
 	— Мейсен Лоран, — представляюсь я.
 	— Проходьте. — Вона вказує на двері ліворуч від мене, але я вже знаю, куди йти.
 	Я двічі стукаю. Двері не зачинені, і я відчиняю їх.
 	— Здрастуйте, Мейсене, — вітає мене директор. Вона сидить за столом і дружелюбно посміхається.
 	Перед нею величезна гора папок. Вона складає їх одну на іншу, звільняючи місце на столі, підводиться і простягає мені руку.
 	Я міцно стискаю зуби та випрямляю спину. Вона тепло дивиться на мене, і в мене раптом відпадає всяке бажання тут перебувати.
 	Я насилу змушую себе відповісти на рукостискання і відразу відсмикую руку.
 	І відводжу очі убік.
 	Якусь долю секунди вона мовчить. Впевнений, що уважно мене розглядає.
 	— Сідайте, будь ласка, — нарешті перериває вона мовчання.
 	Я сідаю на стілець навпроти неї і продовжую по можливості відводити очі, поглядаючи на неї лише зрідка.
 	— Не хвилюйтеся, — підбадьорюючим тоном каже вона. — Ви тут не тому, що маєте проблеми. Я люблю зустрічатися особисто з усіма, хто переводиться в мою школу, але момент вашого приходу я якось пропустила.
 	Гаразд. Напевно, це чудова новина.
 	— І як вам Фелконс Віл?
 	Розтиснувши зуби, я коротко відповідаю:
 	— Не погано.
 	— А ваші заняття? - Продовжує вона допит. — Чи легко було адаптуватися у новому колективі?
 	Вона не зводить з мене очей, а я йорзаю на стільці, киваючи і продовжуючи витріщатися на рамки з фотографіями у неї на столі. Я звернув на них увагу ще вчора ввечері. Сімейні фотографії.
 	— Добре, — продовжує вона, починаючи почуватися незатишно. — Від навчального року залишилося зовсім небагато, але, судячи з ваших оцінок та кількості предметів, із закінченням школи проблем бути не повинно. — Не сумніваюся, вона зараз переглядає виписки та табелі з моєї підробленої особистої справи. — Ви вже підбираєте коледж?
 	Я заперечливо хитаю головою.
 	— У нас у школі є чудовий центр професійної орієнтації. Психолог допоможе вам ухвалити рішення щодо того, чим ви хочете займатися після школи, і ви ще встигнете подати документи.
 	Я киваю. Ми обидва мовчки сидимо на своїх місцях, і мовчання стає незручним. Звичайно, вона хоче здатися уважною, але, мабуть, ніяк не може зрозуміти, чи варто витрачати на мене сили та час, коли я точно не затримаюся в її школі довше, ніж на нещасні шість тижнів. Загалом і того менше, але вона про це не знає.
 	Вона робить глибокий вдих і продовжує.
 	— Трей Берроуз — мій прийомний син, — зауважує вона. — Іноді він справжнє покарання, але це моє покарання. Якщо у вас виникнуть проблеми, дайте мені знати, добре?
 	Він — моє покарання. Я стискаю кулаки і, нарешті, піднімаю на неї очі. Не хвилюйтеся, леді. Я чудово знаю, як вирішувати свої проблеми. Ваш син триматиметься від мене подалі або я примушу його триматися подалі.
 	Вона посміхається, а я встаю з місця, не чекаючи дозволу піти.
 	Виходжу з кабінету. Шлунок розправляється, і я роблю кілька швидких, неглибоких вдихів, тому що адреналін, рівень якого в крові зашкалює, починає поширюватися по руках та ногах. Опинившись за учительськими дверима, я стою в порожньому коридорі і посміхаюся сам собі.
 	Вона мене не розкрила. Я не тільки можу піти, коли заманеться, тепер я можу ще й залишитися, наскільки забажаю.
 	Ніхто нічого не знає.
 
 Розділ 8

 Міша

 	— Ти тільки розмазуєш чорнило, — лунає задоволений голос у мене за спиною.
 	Я обертаюсь і бачу Раєн. Вона стоїть, притулившись спиною до
 	відкритої шафки, і посміхається. Я прибираю руку від шиї і викидаю вологу серветку в смітник поруч із фонтанчиком для питної води. Думав, мені буде начхати на те, що всі бачать напис «придурок і козел з тонким членом», але дуже помилявся. Почуваюся повним ідіотом.
 	Раєн розвертається, лізе в шафку і дістає довгий шматок
 	тканини.
 	— Позичити тобі шарф?
 	Вона сміється, а ось мені не весело. Я піднімаю брову.
 	Зазирнувши до її шафки, бачу на верхній полиці флакон, який вона позичала прибиральникові сьогодні вранці, і підходжу ближче.
 	— Рідина для зняття лаку. Швидко.
 	Але вона просто складає руки на грудях і стоїть поряд із шафкою, не рухаючись із місця.
 	— Не потрібно грати зі мною в ігри. — Я простягаю руку. — Поки що нам більш-менш вдавалося триматися в рамках пристойності. Але я можу і силу застосувати.
 	Вона кривить губи і тихо зітхає.
 	— Гаразд. Думаю, не варто марнувати сили.
 	Обернувшись, дістає флакон і кидає мені. Я ловлю його на льоту, знімаю кришку і одним спритним рухом витягаю шарф у неї з рук.
 	— Ей!
 	Але вже надто пізно. Я виливаю ацетон на м’яку бежеву
 	тканину і починаю стирати з шиї чорнило.
 	— Сволота! — кричить вона. — Це ж кашемір!
 	Вся чорна фарба тепер не на моїй шиї, а на шарфі, майже вся.
 	— Так. — Я кидаю їй шарф і закриваю ацетон. — І він чудово відтирає чорнило. Дякую.
 	Зі скорботним обличчям вона хапає шарф обома руками і
 	оцінює збитки.
 	Я повертаю флакон на її поличку і йду, поки ми знову не зчепилися. Чую незадоволений вигук за спиною, потім як ляскають дверцята шафки, але я вже на півдорозі до виходу зі школи.
 	Потрібно перестати провокувати її. Хоча руки сверблять. Її так
 	просто вивести із себе. Чому варто тільки мені увійти до будівлі школи, як усі думки одразу тільки про неї, а не про те, для чого я приїхав?
 	Якби вона не опинилася в моїй кімнаті в Бухті і не вкрала мої речі, я міг би ніколи тут з нею не перетнутися. Може, ми іноді опинялися б на тих самих уроках, але я б сидів непомітно і займався справою, а не…
 	Ні це не так. Я знав, що так буде. Заздалегідь відчував, що це станеться. Знав, що доведеться боротися зі спокусою, що Раєн буде тут. Припускав, що бачитиму і чутиму її. Розумів, що моя увага буде прикута до неї, бо я не можу стримати цікавості, що б там не було ще в мене на думці.
 	А потім, коли дізнався, що вона популярна, а не ізгой, і не жива
 	дівчина, а картонна лялька, я не на жарт розлютився. Я вірив усьому, що вона пише, а тут моя муза виявилася фальшивкою.
 	Так мені здавалося до вчорашнього вечора, доки я не вколов її. І
 	вона вколола мене у відповідь.
 	Ось це моя Раєн.
 	І я хочу ще.
 	***

 	Діставши ключі, я озираюся, перевіряючи, що всі вікна в
 	будинку зачинені. Машини батька немає на звичайному місці, але вона може опинитися і в гаражі. Він торгує антикваріатом та витворами мистецтва, його магазини розкидані по всьому узбережжю, тож робочий графік у нього дуже нестабільний. Його може весь день не бути, а іноді він приїжджає додому посеред дня.
 	Відмикаю двері гостьового будиночка і щільно зачиняю їх за собою. Ще навіть не обід, отож на вулиці ясно, але я завісив майже всі вікна, коли переїхав сюди після смерті Енні. Дістаю і вмикаю крихітний ліхтарик. Не хочу запалювати верхнє світло: батько може його побачити.
 	Тут поки що дуже багато мого одягу та інших речей. Дейн щоразу готовий мене вбити, коли я випрошую у нього дозвіл скористатися пральною машиною та сушаркою, тож я вирішив повертатися сюди і забирати речі в міру необхідності, а не будити в ньому звіра.
 	Після тієї історії з шарфом Раєн я пішов зі школи, залишив машину на парковці і сів на паром до Тандер-Бей. Не хотів, щоб батько чи якийсь знайомий бачив мою машину.
 	Він не знає де я, і мене це повністю влаштовує. Хоча він, схоже,
 	навіть не дзвонив мені.
 	Діставши з шафи спортивну сумку, спустошую ящики і складаю одяг, попередньо нюхаючи футболки. Від їхнього запаху стискається горло.
 	Кондиціонер Енні. Вона займалася пранням, бо батько завжди був зайнятий, а я вічно щось робив не так. І чудово справлялася. Я завжди скаржився, що після її кондиціонера мій одяг пахне квітами. А тепер від цього аромату заплющу очі і відчуваю, що вдома. Після того, як її не стало, я пообіцяв собі продовжувати користуватися ним. Нічого не має змінитись.
 	Ми всі робитимемо так, як робила вона.
 	Енні. На очі навертаються сльози, я моргаю. Закінчивши складати потрібний одяг і докинувши зайву пару взуття, я кладу в сумку нашу з Енні фотографію, яка раніше висіла у мене над столом.
 	Проходжу повз нудьгуючу на підставці гітару і парочку плакатів
 	нашої групи, що так і не знадобилися.
 	Три місяці тому я мав три улюблені речі. Моя музика, моя сестра та…
 	Я видихаю з легенів все повітря і відвертаюся від гітари, не в змозі виносити власні думки. Не має значення, що в мене було. Енні більше немає. Я більше не пишу пісень, а Раєн… Я не знаю, що з нею трапилося.
 	І тут до мене доходить. Я отримав листа від неї минулого тижня.
 	Зараз, за ідеєю, мало прийти ще одне, бо вона пише трохи рідше, ніж я дихаю. Хоча мене це ніколи не бентежило. Її листи — чи не єдина річ, чому мене тягнуло додому.
 	Я виходжу з гостьового будиночка з сумкою через плече і
 	зачиняю за собою двері. Потім зауважую, що на вулиці потемніло. Піднімаю очі та бачу низькі хмари над головою. Чорт. А чи зачинив я вікна у машині? За ідеєю, треба було б повернутися до школи. Дощ може і не дійти до Фелконс Віл, але мало що.
 	Я поспішаю до задніх дверей будинку, відмикаю їх і влітаю всередину. На кухні темно, отже, батька немає. На столі я знаходжу пачку листів. Усі адресовані мені. Переглядаю їх у пошуках матового чорного конверта із печаткою у вигляді черепа.
 	Але його нема. Тільки буклети коледжів та рахунки за
 	кредиткою.
 	Вона перестала мені писати?
 	Чувак, розслабся. Минулого тижня ти заїжджав додому та забрав листа. Минуло лише шість днів.
 	Але мені цікаво подивитися, чи напише вона про Мейсена. Що
 	вона про нього розповість?
 	Раєн дуже рідко згадує у листах інших хлопців. З того часу, як
 	вона розповіла мені про одного в шістнадцять — він не виправдав її очікувань, — вона намагається тримати чоловіків на відстані. Насправді, на мою думку, вона втратила інтерес. Одного разу вона мені писала про те, що в суспільстві надто багато уваги приділяється прелюдії.
 	Я сказав їй, що можу прийняти це за виклик. Зрештою, сім років
 	листування — це вже дуже серйозна прелюдія, і в неї вже виробилася залежність.
 	Шість днів. Останній лист від неї надійшов шість днів тому. А
 	останній лист від мене вона отримала три місяці тому. Я змусив її пообіцяти, що вона ніколи не перестане мені писати, і вона дотримується слова. Не зраджує йому навіть зараз, коли її віра в мене похитнулася і вона не знає, чи я їй напишу взагалі колись.
 	Я опускаю плечі, задумавшись про те, що вона завжди була готова вислухати мене. Її дрібні недоліки виводять мене з себе, але для Міши вона завжди була справжнім другом, добрим другом.
 	Енні в мені розчарувалася б, якби я почав грати почуттями єдиної людини, яка залишилася в мене, яка мене любить і приймає таким, яким я є.
 	Чорт забирай. Дідько.
 	Я важко зітхаю, виходжу в коридор, огинаю перила і піднімаюся
 	сходами нагору. Діставшись до кімнати сестри, повільно повертаю ручку та заходжу. У ніс різко вдаряє її запах упереміш із ароматом кондиціонера для килимів.
 	Серце стискається через те, що тут усе так, як вона залишила.
 	Все акуратно складено та підготовлено до повернення додому з нічної пробіжки. Ліжко, в якому вона більше ніколи не по спить, косметика, до якої не доторкнеться, незакінчена домашня робота на столі.
 	Від болю зводить горло, хочеться кричати. Енні, про що ти думала? Але я злюсь і на себе, і на батька. Як він міг не помітити? Чому ми не дбали про неї ще ретельніше?
 	Я повільно підходжу до її комода, акуратно і тихо відчиняю ящики, ніби вона будь-якої миті може вбігти в кімнату і накричати на мене за те, що я тут. У верхній шухляді в дві стопки акуратно складені шарфи. Від аромату її парфумів мої груди стрясають ридання. Я намагаюся їх придушити. Щупаючи шарфи, натикаюся на такий самий за якістю, як у Раєн. Він не бежевий, але кашеміровий. На мить відчуваю укол провини, але сестрі було б приємніше, якби я віддав його Раєн, а не залишив лежати забутим у її спорожнілій кімнаті.
 	Дістаю світло-блакитний шарф, кладу його в сумку і закриваю ящик.
 	— Ей! — чую приглушений голос із коридору.
 	Повертаю голову до дверей. Голос мені знайомий. Це батько.
 	— Дідько.
 	Я озираюся, знаючи, що кімната має лише один вихід: через двері. Я прослизаю за ширму, яку сестра поставила біля стіни як елемент декору, стискаю зуби і намагаюся дихати якомога тихіше.
 	Тінь ковзає коридором, потім з’являється в дверях і падає на килим.
 	— Міша, — нерішуче запитує батько, — ти тут?
 	Він знає, що тут. Повинен знати. Я залишив двері в кімнату Енні
 	відчиненими, коли увійшов.
 	Але я не рухаюся з місця. Не можу говорити з ним. Заглядаючи в отвори у ширмі, намагаюся його побачити, але марно.
 	Він більше нічого не каже, але його тінь проникає глибше в кімнату, і пульс віддається у мене у вухах.
 	Зрештою він з’являється в полі зору і сідає на край ліжка. На ньому звичайна сорочка, краватка та в’язаний жилет. Коли я був маленький, він одягав мене так само. Доки мені не виповнилося дев’ять і в мене не з’явилася власна думка.
 	Тоді ми й почали сваритися.
 	— Ти завжди був такий несхожий на мене, — каже він, дивлячись убік.
 	Я ледве дихаю.
 	— Приходив на сімейні урочистості у футболках та джинсах, віддавав перевагу заняттям з гри на гітарі, скрипці та піаніно, тебе завжди було так складно захопити чимось крім того, що ти сам хотів робити… Завжди одні складності, і крапка.
 	Сльози виступають на очах, але я сиджу не рухаючись. Він правий. На його думку, я завжди з усім сперечався, знаходив приводи для сварок там, де їх не було.
 	А якщо подивитися з мого боку, то я лише хотів, щоб він приймав мене таким, яким я є. Саме тому я так довго і так міцно тримався за Раєн.
 	— Я вже давно не можу нормально поговорити з тобою, — він майже переходить на шепіт, потім опускає очі і виправляється: — Зневірився знайти до тебе підхід.
 	Батько береться за край ковдри Енні, повільно підносить його до
 	обличчя, і все його тіло здригається. Він також плаче.
 	Я затискаю кільце в губі між зубами і тягну, поки не починаю відчувати біль. Тепер все приносить лише один біль, і я так ненавиджу його. Мене вбиває, що кімната Енні спорожніла. Вбиває, що вікна нашого будинку тепер завжди темні. Вбиває, що я не знаю, куди подітися: скрізь погано. І я ненавиджу себе за те, що мені боляче бачити батька таким самотнім. Він не намагався втішати мене після смерті Енні. То з чого б мені тепер дбати про нього?
 	І звідки в мене це раптове бажання про все розповісти Раєн?
 	Просто щоб вона дізналася про те, про що я їй не говорив, і сказала мені правильні слова. Вона завжди пише правильні слова. Я хочу забути назавжди про те, навіщо приїжджав у Фелконс Віл.
 	І повернутись туди тільки тому, що там живе вона. Я повертаюся до школи рівно в той момент, коли лунає дзвоник з останнього уроку. Дощ у Тандер-Бей почався, як тільки я сів на паром, але досі не дійшов. Хмари похмуро висять над головою, вниз не падає ані краплі.
 	Батько, розплакавшись, пішов з кімнати Енні, і як тільки в його кабінеті залунали перші ноти Брамса, я зрозумів, що можна безпечно вибратися з дому. Він не вийде звідти до самого ранку: питиме скотч і працюватиме над моделлю якої-небудь битви Другої світової.
 	Я бачу, що праворуч від мене на вулиці тренується команда з американського футболу і одягаю сумку через голову. Діставши з неї шарф, підходжу до джипа Раєн і кладу його на сидіння водія. Потім дістаю з кишені маркер і витягаю з підставки для стаканів маленький шматок паперу, який вчасно там виявився. Це чек, і на зворотному боці я пишу записку.
 	Тобі піде блакитний. (І ні, я його не вкрав.) Я кладу її зверху на шарф. Учні вже починають заповнювати парковку та потихеньку сідати в машини. Надворі вечір п’ятниці, тож навряд чи в Раєн є тренування. Але всю дорогу до своєї машини я не зводжу очей з її позашляховика, щоб переконатися, що ніхто не витягне шарф через відкрите вікно.
 	Закинувши сумку на заднє сидіння, піднімаю очі і бачу, що народ стовпився навколо капота перед моєю машиною. Вони на щось захоплено дивляться, і в мою душу закрадається неспокій. Що цього разу?
 	Зітхання і шепіт заповнюють повітря, натовп росте, ті, хто ззаду, намагаються стати на носочки і подивитися поверх голів. Я нахиляюся до лобового скла і завмираю, побачивши, що зробили з капотом.
 	На ньому величезні розлучення білої фарби, розмазаної на всі боки, ніби хтось узяв пейнтбольну гвинтівку і розстріляв машину. Частина фарби вже висохла, отже, це зробили вже давно, може, одразу після того, як я поїхав.
 	І прямо посередині на кришці капота красуються великі яскраві білі літери, що становлять слово «педик», яке дуже важко не помітити.
 	Від люті зводить кожен м’яз. От виродок. Я піднімаю очі. В мені закипає злість. Я готовий до помсти та повільно сканую паркування пильним поглядом. Трей стоїть поруч із тим, що, за ідеєю, має бути його машиною, — блакитним «камаро», який йому, напевно, купила мачуха. Не звертаючи уваги на людей, що зібралися навколо, я примружуюсь, спостерігаючи, як він самовпевнено ходить по парковці, покусуючи соломинку і кидаючи хтиві погляди на Лайлу, поки її найкраща подруга не бачить.
 	Час прийшов. Підійшовши до нього ззаду, я приймаю стійку
 	позу, вже готову схопити його за голову і вдарити обличчям об капот його клятої машини. Я майже радий, що він довів до цього. Мені весь день хотілося когось ударити.
 	Чую, як хтось кричить «Мейсен», але не маю часу розбиратися,
 	хто це. Я кидаюся за ним, хапаю за комір і починаю бити об машину.
 	Він реве, схопивши мене за підборіддя і намагаючись змусити відчепитися, але я повертаюсь, звільняю руку і з розмаху б’ю його кулаком у живіт.
 	Він репетує на мене благим матом, і натовп потроху оточує нас.
 	Я знову хапаю його і жбурляю на капот.
 	— Пішов ти, педику, — вигукує він і б’є мені кулаком в обличчя.
 	У роті з’являється металевий присмак крові, вона сочиться із внутрішньої сторони щоки, але я не послаблюю хватку.
 	— Не розумієш жартів? — репетує він.
 	Я піднімаю коліно і з розмаху б’ю його в живіт. Він згинається навпіл, а я високо заношу кулак і двічі б’ю його в потилицю.
 	— Мейсене, зупинись! — кричить хтось, схоже, що Раєн.
 	Я знову хапаю його за комір і кидаю на землю. У мене вся спина
 	мокра, а легеням нестерпно потрібне повітря. Перш ніж встигаю підскочити і завдати ще одного удару, хтось хапає мене за плечі і тягне назад. Я намагаюся розірвати хватку, і хлопець, що тримає мене, трохи подається вперед під напором, але не випускає. А я все ще не відриваю очей від Трея.
 	— Що відбувається? — Запитує грізний жіночий голос.
 	— Щось ти довго! — огризається Трей на хлопця у мене за спиною, і я розумію, що це, мабуть, Джей Ді, його друг, мене схопив.
 	Директор стає прямо між нами і дивиться на мене, поки Трей намагається підвестися з землі.
 	— Заспокойтеся! — Наказує мені вона.
 	Я важко дихаю, намагаючись втягувати повітря носом. Кожен
 	м’яз напружений до краю, я не зводжу погляду з Трея, а залізна хватка нарешті слабшає.
 	— Що трапилося? — Випитує Берроуз, дивлячись то на мене, то на Трея.
 	— Я нічого не зробив! — кричить Трей. — Цей козел з’явився з нізвідки і накинувся на мене!
 	Вона запитливо дивиться на мене, але я не вимовляю жодного слова. Навколо зібрався натовп, уся увага прикута до нас. Кілька людей, побачивши директора, спішно ховають телефони. Я посміхаюся куточками губ, бо не можу стриматися, побачивши кров у Трея в куточку рота.
 	— Чий це автомобіль? — Запитує директор, вказуючи на мою машину в правому кінці паркування.
 	Але ми з Треєм, дивлячись один одному в очі, обидва
 	відмовляємося відповідати на запитання.
 	Хоча директор, здається, сама робить висновки, бо дивиться на
 	Трея і починає суворим голосом:
 	— Ви візьмете відро, шланг і відмиєте кожен сантиметр цього капота.
 	Обидва! Вам пощастило, якщо фарба ще не засохла.
 	— Але…
 	— Зараз же! — Перериває вона Трея. — І попереджаю: якщо ви ще щось таке викинете…
 	— Місіс Берроуз, він тут ні до чого.
 	Я кліпаю, почувши голос Раєн. Директор замовкає та
 	повертається до неї.
 	— Трей просто мене прикриває, — каже Раєн. Я чую її голос звідкись збоку, але відмовляюсь дивитись на неї.
 	Якого біса вона робить? Я міг би повірити, що вона
 	розмалювала мою машину, але як же тоді напис «педик» на капоті? Без варіантів, то була не вона.
 	— Вибачте, що? — перепитує Берроуз.
 	— Так, — продовжує гнути своє Раєн. — То був дурний розіграш.
 	Прошу вибачення.
 	Навколо починають шепотіти, гул наростає. Я повільно
 	заплющую очі і знову відкриваю. У її кавалера з’явилися проблеми, а вона не може цього допустити, тому так поводиться? Прийти на випускний на самоті — це ж так принизливо.
 	Дурне дівчисько.
 	— Ти це зробила з його машиною?
 	— Це був жарт. — Голос у Раєн спокійний і переконливий. — Я все виправлю. Я віджену її на мийку і сплачую її. Прямо зараз.
 	— Чорта з два, — встряє Трей.
 	— Ой, та заткнися ти, — огризається Раєн і додає тихіше: — Я скоро повернуся.
 	Я не хочу, щоби мене виключили. Кидаю на Трея останній
 	незадоволений погляд і йду до машини, зливаючись із натовпом учнів. Потім дістаю з кишені ключі, відчиняю двері і заповзаю всередину.
 	Це ще не кінець.
 	Раєн сідає на пасажирське сидіння і кладе сумку на підлогу. Я
 	відчуваю її погляд.
 	Прикушую язика: занадто злий, щоб розбиратися з нею зараз. Заводжу машину, кладу руку на важіль і чекаю, доки маленькі деталі закрутяться, видадуть знайомий звук і я нарешті зможу натиснути на газ. Школярі верещать і розбігаються з дороги, а я вже на швидкості вилітаю з парковки, сподіваючись виїхати від них усіх якнайдалі.
 	Від усіх, крім Раєн.
 	Виїжджаю на дорогу. Краплі дощу поблискують на лобовому
 	склі, я дивлюся на плями фарби на капоті і міцно стискаю кермо. Вб’ю його.
 	— Щодо цього, — каже Раєн. — Він мені не потрібен.
 	Я дивлюся вперед, але краєм ока помічаю, що вона тримає в руках блакитний шарф Енні. Мабуть, вона знайшла його в джипі, перш ніж почалася бійка.
 	— Просто візьми його, — наполягаю я. — Я вчинив як сволота, зіпсувавши твій. І мав усе виправити.
 	— Він мені не потрібен, — наполягає Раєн і кидає мені шарф. — Він пахне духами іншої дівчини, так що краще просто скажи своїй повії, що вона забула його на задньому сидінні.
 	Я заперечливо хитаю головою.
 	От сука.
 	Хапаю шарф і кидаю на середину панелі.
 	— Добре, — крізь зуби відповідаю я.
 	Ледь стримуюсь, щоб не розповісти їй усе. Пояснити, що він належав моїй сестрі, що мені в якомусь сенсі приємна думка про те, що в Раєн буде її частинка, і що це ідіотська ідея, бо з чого б мені хотіти, щоб така підла, інфантильна погань, як вона, доторкалася до того, що належало Енні.
 	Але я ніколи не покажу їй своєї слабкості. Мені не потрібна її жалість.
 	Я повертаю ліворуч, на Вітні, і їду прямо по дорозі, поряд з якою є хіба кілька заправок і дерева. Потім повертаю на автомийку самообслуговування і паркуюсь в одному з вільних відсіків.
 	Звісно, всі вони порожні: на вулиці ллє. Дощ посилюється, небо
 	затягують чорні хмари, напливаючи одна на одну та поливаючи землю. Мені подобається шум дощу. Пульс і дихання сповільнюються, я опускаю скло і вимикаю двигун, але залишаю увімкненим радіо. Грає пісня гурту „Mudshovel“.
 	Вона сидить на місці та мовчить, я теж не рухаюся. Дивлюся на Раєн.
 	— Отже?
 	— Що «отже»?
 	Я відкидаюсь на спинку сидіння, закладаю руки за голову та розслабляюся.
 	— Ти понівечила мою машину.
 	Вона хмурить брови.
 	— Ти знаєш, що це зробила не я.
 	— Так, знаю, — відповідаю я, передчуваючи веселощі. — І це дуже мило та зворушливо з твого боку: взяти на себе провину свого чоловіка, але відтирати фарбу все одно тобі.
 	Вона кривить губи і мало не гарчить від злості. Відчиняє двері,
 	стрибає на землю і захлопує її за собою, прямуючи до терміналу і запускаючи руку в кишеню. Я заплющую очі, влаштовуючись зручніше, і намагаюся заспокоїти свої думки.
 	Раптом почуваюся таким втомленим.
 	Скільки пам’ятаю себе, у мене в голові завжди були голоси: вони говорили, що робити. Я боровся з ними, намагався постояти за себе і навіть пишався тим, що сам приймаю рішення, але це не означає, що мене не мучили різні думки. Наприклад, про батька: чому він не може любити мене так само сильно, як сестру? Про хлопців у школі, які чомусь вважали крутим займатися спортом та трахати по п’ять дівчат за одні вихідні. Про матір, про те, як вона покинула нас, коли мені було два, а Енні — всього рік, і, може, про ті причини, з яких вона це зробила. Ймовірно, ми просто їй не потрібні.
 	Я радий, що ніколи не прислухався до голосів у себе в голові.
 	Вони ще звучать, але я продовжую йти проти вітру.
 	Не зраджуй собі, — написала Раєн в одному з листів. — Таких, як ти, більше немає, і я не зможу більше любити тебе, якщо ти перестанеш бути собою. Думаю, мені не варто говорити про це, але я зараз трохи п’яна: щойно повернулася з вечірки і побачила твій лист. Але якого біса? Мені начхати. Ти й так знав, що я люблю тебе, правда ж? Ти мій найкращий друг.
 	Так що ніколи не змінюйся. Весь цей світ — одна велика дупа, але ми зможемо знайти у ньому своїх людей, коли поїдемо з цих богом забутих маленьких містечок. Якщо ми брехатимемо самим собі, то як тоді вони нас впізнають? (Нас обох, бо ми з тобою однієї крові, розумієш?) І навіть якщо нас тільки двоє, так тільки краще. Боже, як я любив її. Коли страхи і агресивність витягали з мене всі сили, вона завжди говорила саме те, що мені треба було почути, і могла подивитися на ситуацію з висоти пташиного польоту. Поки я дорослішав, траплялися періоди, коли мені було важко читати її листи, вони буквально мучили мене. Особливо коли вона говорила про «Сутінки» і про те, що Метт Уолтс як лідер Three Days Grace [7] нічим не гірший за Адама Гонтьє (ну дійсно, що за маячня?). Але коли я прочитував її листа, мені завжди ставало краще. Завжди.
 	Я чую, як струмінь води вдаряє в машину, і розплющую очі.
 	Вона стоїть перед пікапом, і її постать розмита через потік, що б’є прямо в лобове скло.
 	Чому вона сама ніколи не дотримується поради, яку так часто давала мені?
 	Я лежу, заклавши руки за голову, і спостерігаю, як вона ходить
 	навколо капота і поливає його водою, наводячи шланг на кожний сантиметр фарби. Вода змиває розводи, і Раєн намагається прибрати їх якнайретельніше.
 	Потім вона опускає одну руку, вимикає воду та кидає шланг на
 	землю. Потім береться за нижній край чорної футболки і стягує її через голову, і на мій погляд постає тоненька біла майка, через який просвічує темно-рожевий ліфчик. Між ніг спалахує полум’я, і член починає твердіти.
 	Чорт.
 	Вона підходить до дверей з боку пасажира, відчиняє її, ледь глянувши на мене, кидає футболку в машину і знову зачиняє двері. Знявши зі стіни щітку з довгою ручкою, вона скидає сандалі, боса залазить на бампер і схиляється над капотом.
 	Про це я й не подумав. Їй, схоже, не вистачає зросту, щоб дістатись до середини даху, стоячи на землі. Може, їй треба допомогти.
 	Але я дивлюся через лобове скло, по якому ще стікають струмки
 	води, і бачу, як її прекрасне тіло зігнулося над капотом, а руки рухаються туди-сюди, намагаючись відтерти розводи і змушуючи груди погойдуватися в такт.
 	Це була погана ідея.
 	Я не можу відірвати від неї очей. Засмаглі стегна ходять вгору-
 	вниз біля решітки радіатора, майка задирається, і я бачу засмаглу смужку живота. Її волосся похитується туди-сюди, і мені відкривається ідеальний вид на груди. Член продовжує твердіти, і я хочу, щоб вона була в машині, а не на ній. Хочу тримати її у себе на колінах, поряд, в обіймах.
 	Вона зістрибує, обходить машину і заходить з мого боку, знову
 	залізаючи вище, але цього разу на шину. Нахилившись над капотом прямо переді мною, вона відтирає фарбу, і м’язи її рук, чим старанніше вона тре, напружуються сильніше. Я знову переводжу погляд на її живіт. Руки сверблять доторкнутися до її шкіри.
 	І хочеться, і колеться. Хіба я не злюсь на неї за те, що вона несправжня, слабовільна, дріб’язкова брехуха? Злюсь. Але хіба я не щасливий від того, що в неї тіло, як у порнозірки? Так, чорт забирай. Щоб я міг на неї дивитись, їй зовсім необов’язково розмовляти.
 	Раптом бачу, що вона повертає голову і наші погляди
 	зустрічаються. Вона дивиться так, ніби хоче врізати мені по яйцях. Помітивши, що я за нею спостерігаю, Раєн показує мені середній палець, а я тихо сміюся про себе.
 	Трей уже майже забутий. На певний час.
 	Вона зістрибує та вішає щітку на місце, а потім піднімає із землі шланг. Обливаючи водою машину, змиває залишки фарби. Вода з білими розводами стікає з капота. Я знову заплющую очі, насолоджуючись звуками дощу та води, що тече.
 	Але раптом в обличчя летить щось холодне та мокре. Я
 	здригаюся і розплющую очі. Раєн стоїть з протилежного боку і поливає крило машини. Її вікно трохи прочинене, залишилася щілина в пару сантиметрів шириною.
 	От прокляття.
 	Вона махає шлангом, продовжуючи поливати машину, і я реву від злості, бо вода вже розбризкана по всьому салону і накопичується на шкіряній оббивці сидінь.
 	— Чорт! — Кричу я, відчиняючи двері і вискакуючи з машини. — Припини!
 	Моя чорна футболка вся мокра. Я обходжу пікап, пильно
 	дивлячись на неї. Вона нібито випадково спрямовує шланг на капот і вдає, що насвистує.
 	— Що? Що я такого зробила?
 	— Дай мені шланг. — Я простягаю руку.
 	Вона з невинним виглядом знизує плечима.
 	— Я не знала, що вікно не до кінця зачинене. А вода висохне.
 	Розслабся.
 	Я йду за нею, бо зброя все ще у неї в руках.
 	—  Дай мені… шланг.
 	Вона стискає губи, намагаючись приховати посмішку.
 	— Підійди й візьми.
 	Я роблю крок у її бік, знаючи, що вона збирається мене облити,
 	але якщо все зробити швидко, то може…
 	Вона раптом спрямовує шланг на мене і включає воду.
 	Холодний потік обдає руки та плечі. Футболка прилипає до грудей.
 	Ричачи, я кидаюся за нею, а вона вищить, кидає мені шланг і відчиняє задні двері. Я піднімаю його з землі, обходжу двері і бачу, що вона лежить на задньому сидінні, піднявши голову, важко дихаючи і виставивши руки для захисту.
 	Облизнувши губи, вона зітхає, і на її обличчі з’являється натяк
 	на посмішку.
 	— Будь ласка, не треба, – просить вона. — Вибач.
 	Її тіло здригається від беззвучного сміху, і я не можу зрушити з
 	місця. Моє тіло лихоманить від одного тільки її виду: вона напівлежить на задньому сидінні, груди піднімаються і опускаються в такт дихання, стегна злегка розсунуті, тому що одна нога стоїть на підлозі, а інша напівзігнута.
 	Господи.
 	Краплі поту — або води, точно не знаю — сяють у неї на грудях,
 	а щоки заливає рум’янець.
 	Підходжу та кладу шланг на дах, не вимикаючи воду. Вода
 	суцільним потоком стікає лобовим склом.
 	Дивлюся їй у вічі.
 	— Через тебе я весь мокрий, — кажу. — Тепер твоя черга.
 	Вона перехоплює дух, і завмирає, дивлячись на мене. Чи не втече вона?
 	Я нахиляю голову, пірнаю в салон і нахиляюся над нею,
 	спираючись на руки. Вона кидає погляд на лобове скло: мабуть, переймається тим, що нас можуть побачити. Але потік води працює як завіса, розмиваючи картинку.
 	Вона піднімається на ліктях, наближаючись до мене, і я відчуваю губами її гаряче уривчасте дихання.
 	Вона дивиться на мої губи.
 	— На що схожий пірсинг у губі на дотик? — тихо питає вона і несміливо торкається кільця пальцем.
 	Я хмикаю, кидаючи їй виклик.
 	— Це ти мені розкажи.
 	Вона трохи злякано дивиться мені у вічі, потім знову
 	переводить погляд на кільце. Злегка прочинивши рота, вона висовує кінчик язика і облизує його.
 	Ледь стримуючи стогін, я прикриваю очі. Вологе тепло від
 	точки, якою вона торкнулася язиком, розтікається по всьому обличчю, потім униз по шиї, опускається в живіт і змушує пальці вп’ятися в шкіряну оббивку сидіння.
 	Її подих знову обпалює мені шкіру. Я розплющую очі і бачу, що
 	вона відсторонюється і пильно дивиться на мене в очікуванні. Повільно обводить язиком колечко в губі, а потім раптом закушує і губу навколо нього, обхопивши пірсинг.
 	Все моє тіло напружене, воно горить, і я ледве тримаю себе в руках. Її очі розплющені. Вона уважно спостерігає за тим, як я задихаюсь. Вона смоктає, кусає, облизує мої губи, а я нависаю над нею, не рухаючись і не відповідаючи на поцілунок. Даю їй можливість вивчити мене.
 	Лунає гудок, але я його ледве чую.
 	— Мейсен, — шепоче вона, знову і знову обхоплюючи губами кільце і трохи обійнявши мене рукою за шию.
 	Мейсен.
 	Я простягаю руку і кладу долоню їй на живіт. Нарешті вона в моїх руках. Чорт, як же хочеться, щоб вона назвала мене на ім’я. Хочу почути, як воно злітає з її губ прямо зараз.
 	— Ей, придурок! — Знову лунає автомобільний гудок, і, клупнувши, я усвідомлюю, що тут є ще хтось. — Де моя дівчинка?
 	От лайно.
 	Раєн відсторонюється, теж почувши голос Трея, і благаюче
 	дивиться на мене очима, сповненими жаху.
 	Виглянувши у вікно, я помічаю розмитий силует його
 	блакитного камаро навпроти нашого відсіку. Не бачу його, отже, і він не бачить нас через водяну завісу. Якби він нас бачив, я б це відчув.
 	Опускаю очі на Раєн і бачу, що вона, як і раніше, згоряє від бажання.
 	— Вона прямо тут, Берроуз. — Я говорю це так тихо, що тільки Раєн може мене чути, і проводжу рукою по її животу. — І їй дуже добре.
 	Вона прикушує нижню губу і хитає головою, благаючи
 	припинити.
 	— Алло! Прокинься, засранець! — кричить Трей.
 	Я дивлюся вниз на Раєн.
 	— Ну, тепер і ти мокра, правда? — Я злізаю з неї і виходжу з машини, посміхаючись їй насамкінець. — Лежи тут.
 	Зачинивши двері, бачу Трея, що сидить у своїй машині з
 	опущеним склом. Дощ все ще ллє, а небо не думає світлішати.
 	Я вимикаю воду, піднімаю шланг і вішаю його на місце.

 	— Вона втекла, — невдоволено вигукую я. — Пішла додому. А тепер відвали.
 	Він сміється і хитає головою.
 	— Не хвилюйся, мужику. Ось пройде гра в бейсбол проти Тандер-Бей наступного тижня, і можеш робити з нею все, що забажаєш. Я люблю після перемоги здобувати заслужений трофей, тож почекай своєї черги.
 	Якого хріна він щойно сказав? Трей від’їжджає і зникає в протилежному кінці вулиці, а я спостерігаю за ним, стиснувши кулаки.
 	Я не чекатиму своєї черги.
 	Він її не отримає.
 
 Розділ 9

 Раєн

 	Я облизую губи, відчуваючи язиком дотик теплого металу. Міша.
 	Але коли я остаточно прокидаюся, туман у голові повільно розсіюється і перед очима постає моя кімната.
 	Міша? Уві сні я цілувала Мейсена. Чому я називала його Мішею?
 	Чорт. Дістаю з-під голови подушку та накриваю нею обличчя.
 	Я заплуталась. Я фантазувала про Мішу і раніше. В одній із моїх збочених альтернативних реальностей він пише мені брудні листи, а потім прокрадається до мене в спальню, я вперше бачу його наживо, і ми кохаємося.
 	Але в нього ніколи немає обличчя. У мене завжди було відчуття, що він високий і смаглявий, хоч я не знала напевно. Мабуть, після минулого вечора і того, як щільно цей новенький засів у мене в голові, мій мозок вирішив злити в одну особистість.
 	І в моїх фантазіях Міша нарешті набув реальних рис. Забираю з обличчя подушку і відкидаю її убік, продовжуючи обмірковувати вчорашні події. Я піднімаю руку і вигинаю так, щоб побачити залишки його маркера на пальці. Дивлюся на стіну з дошкою та бачу слово «сором», яке я дописала внизу списку.
 	Самотність
 	Порожнеча
 	Удавання
 	Сором
 	Ці слова ранять, але вчора ввечері я дещо зрозуміла. Є багато чого я не помічала. Перше слово, «самотність», написане в нього над ліжком у Бухті. Тож воно не про мене. Воно пов’язане з чимось іншим. Це слово означає щось інше.
 	А потім машина, потім бійка… Вийшовши на паркування після
 	уроків, я помітила, як Мейсен щось підкладає мені в джип. Я кинулася вниз по сходах, керуюча бажанням сказати, щоб він провалював, особливо після того, що він зробив з моїм шарфом, але зупинилася, коли побачила, що лежить на сидінні.
 	Звичайно, було не дуже порядно віддавати мені шарф іншої жінки, але мене трохи вибило з колії те, що він відчув себе винним і спробував виправитися. Шарф був гарний та м’який, я хотіла його залишити.
 	А потім миття машини. В якому я була захопленні, коли він переслідував мене, як хижак здобич. Якою гладкою була сережка, коли я просунула кінчик язика в кільце. Як терпляче він чекав, поки я повністю досліджу нове відчуття: ні жадібності, ні егоїзму.
 	І як його владна рука опинилася у мене під майкою, змушуючи
 	серце битися частіше.
 	Я підношу руку до губ і облизую кінчик пальця. Трохи лоскітно, але заводить. Цікаво, чи йому сподобалося, коли я так робила? Я хотіла, щоб йому сподобалося, хоча зізнатись у цьому можу тільки собі.
 	Я провожу рукою по щоці, потім гладжу шию, мріючи, щоб це
 	були його руки. Мрію повернутися у вчорашній вечір і не переривати його проханням відвезти мене до школи, щоб я могла пересісти до себе в машину і втекти.
 	Насправді правда, що… я почала думати про нього. Часто, не знаю чому. Особливо коли він весь час перед очима і постійно вказує на те, що я роблю не так.
 	Я ніколи не боялася втратити голову від таких хлопців, як Трей, але Мейсен ... Думаю, він і справді заволодів моєю увагою. Я не забуваю про нього ні на мить.
 	Чим сильніше зближаюся з ним, тим більше віддаляюся від Міши, я це відчуваю. У мене майже з’явилося відчуття, що я йому зраджую. Не те щоб у нас був роман, але моє серце належало йому, і я не хочу віддавати його комусь іншому. А Мейсен — реальна загроза.
 	Я вирішила, що дам Міші ще кілька днів, але мені потрібно все
 	знати напевно. Чи все з ним гаразд? Чи він живий? Чи просто вирішив залишити наше листування у минулому?
 	Скинувши ковдру, сідаю і звішую ноги з ліжка. Потім дивлюся
 	на годинник і бачу, що вже дев’ята.
 	Сьогодні субота. Цілий день вільний. Можу просто поїхати до нього в місто і проїхати повз будинок.
 	Не як одержиме дівчисько, яке переслідує хлопця і не розуміє натяків. Ні, можу просто проїхати повз. Переконатися, що його будинок не згорів і не спорожнів, бо його батько вчинив якесь жахливе вбивство і поїхав із міста: втік посеред ночі разом із Мішею та його сестрою.
 	Як знати, може, побачу молодого хлопця, що паркується біля будинку і заходить усередину, зрозумію, що це він, і буду впевнена, що він живий і з ним усе добре. Адже мені більше цього і не потрібно, правда?
 	Вставши, одягаю спортивні шорти, футболку та флісову кофту.
 	А потім збираю волосся у недбалий хвіст. Не має значення, як я виглядаю. Якщо схожу в душ, вкладу волосся і зроблю макіяж, буде набагато складніше стриматися і не постукати у двері. А якщо виглядатиму жахливо, мені і в голову не прийде вийти з машини.
 	Почистивши зуби, спускаюся на перший поверх, огинаю перила і прямую на кухню.
 	— Доброго ранку, – каже мама.
 	Піднімаю очі. Вони з Карсон сидять за столом і разом гортають
 	журнал. Мабуть, хочуть ще щось у хаті переробити, бо мати казала, що збирається розширювати гараж. Я відкриваю холодильник та дістаю пляшку води.
 	— Доброго ранку, — відповідаю я.
 	— Вчора ввечері дзвонила директор школи, — лунає голос сестри.
 	Здригнувшись, я повільно закриваю холодильник, але не
 	обертаюсь. Чорт. Все вірно.
 	Вона розповіла їм про те, що я зробила з машиною Мейсена?
 	Точніше, про те, що я нібито зробила?
 	Прокляття!
 	Але ні. У такому разі мама закотила би мені скандал ще вчора,
 	коли я повернулася додому. Вона не стала б відкладати це на ранок.
 	Плюс я дуже сумніваюся, що директорка мені повірила... Але є
 	ще щось, про що вона могла розповісти мамі.
 	— Вона сказала, ти збираєшся йти на випускний із Треєм, — мама підходить до мене. Вона в халаті, волосся зібране в пучок. Потім вона виливає залишки кави у раковину. — Хотіла дізнатися твій улюблений колір, щоб замовити бутоньєрку. Чому ти нам не сказала, що він запросив тебе?
 	— Забула, — знизую плечима я і трохи розслабляюся. — Вас не було вдома, а я маю багато справ.
 	Насправді це мені не здалося настільки важливим, щоб розповідати сім’ї. Популярна дівчинка йде на випускний з популярним хлопчиком.
 	Найкраще місце у шкільному фотоальбомі забезпечене. Але мене це так мало турбує. Цікаво чому? Вона киває, посміхається мені своїми блакитними очима та посилає повітряний поцілунок.
 	— У тебе завжди так багато справ. А незабаром поїдеш до коледжу. Я
 	хочу частіше бачитись з тобою.
 	Я цілую її в щоку і беру яблуко зі страви посеред столу.

 	— Буду вдома ввечері.
 	— А куди збираєшся зараз?
 	— Зустрітися з другом. — Розвертаюсь і виходжу до холу. — Скоро повернусь.
 	— Раєн! — у голосі мами звучить невдоволення.
 	— Ой, та хай іде, — бурчить сестра, встає і відносить у раковину тарілку. — Раєн тепер так зайнята своїми важливими справами. Ми повинні бути вдячні, що вона вшанувала нас своєю присутністю.
 	Я хапаю гаманець та ключі зі столика у передпокої і стискаю зуби. Вже й пригадати складно, коли сестра казала мені щось приємне. Втім, як і я їй.
 	— Карсон, — засуджує її мама.
 	— Що? — відповідає сестра. — Я рада за неї. Принаймні вона більше не в початковій школі, де в неї не було друзів, і доводилося скрізь тягати її з собою.
 	Я ковтаю грудку в горлі, не оглядаючись на сестру. Вона завжди знає, що треба сказати, щоб я знову відчула себе нікчемною дитиною. Посмішка, яку я зазвичай з себе видавлюю, щоб не засмучувати матір, похована десь глибоко в животі, під купою цегли, і відповідні слова цього разу десь загубилися. Як я від усього втомилася.
 	Не вимовивши жодного слова більше, виходжу на вулицю і сідаю в джип. Це просто його місто та його будинок. Нічого особливого. Начхати. Мені треба побачити щось, що належить Міші.
 	Я їду тихими, безлюдними дорогами Тандер-Бей, вітер задуває в
 	салон через відкриті вікна джипа і тріпає мені волосся. Сонце грає на листі дерев, а з моря віє солоний бриз, наповнюючи легені свіжим ароматом.
 	По радіо грає „Sk8er Boi“ Авріл Лавін, але я не підспівую, як завжди. По обидва боки дороги з’являються будинки, і в грудях починає тихенько поколювати.
 	Чорт забирай. Це явно не мій рівень. Двох- і триповерхові будинки з кованими воротами, величезними ділянками та під’їзними алеями, які самі по собі ширші за мій будинок. А машини, що проїжджають повз, коштують шалено дорого.
 	Господи, Міша.
 	Не те щоб мій дім був убогим. Нам його вистачає з лишком, мама чудово його обробила та прикрасила. Але ці будинки зовсім іншого рівня. Я дуже рада, що їду на джипі, а отже, не привертаю особливої уваги. Єдина машина, яка нічого не говорить про дохід її власника. Фанатів позашляховиків вистачає і серед багатих, і серед бідних.
 	Їду далі, звіряючись із картою в навігаторі, і повертаю праворуч, на Бірч, а потім ліворуч, на Жирар.
 	Жирар, будинок 248. Я знаю його адресу напам’ять з того часу, як мені було дванадцять. Спочатку думала: раз ми живемо в півгодинах їзди один від одного, будемо час від часу бачитися — одного прекрасного дня обидва отримаємо права і станемо набагато вільніші.
 	Але коли цей день настав, у кожного вже було своє життя, друзі, зобов’язання, і нам здавалося достатньо того, що можемо побачитись, коли захочемо.
 	І якщо захочемо.
 	Проїжджаю повз будинки і читаю номери на колонах, стінах та
 	в’їзних воротах: 212, 224, 236, а потім…
 	Я бачу його. Ось він, ліворуч, за живоплотом і парою кам’яних
 	колон, що обрамляють в’їзд і відкриту хвіртку для пішоходів. Триповерховий будинок у стилі Тюдор: у обробці поєднуються дерево та камінь, врівноважуючи один одного. Зупиняюся на протилежному боці вулиці і з хвилини його розглядаю.
 	Він мальовничий і трохи старомодний, не масивний і не
 	химерний, як багато будинків, повз які я проїхала.
 	І ще біля входу є фонтан.
 	Міша тут виріс. Сюди приходили мої листи. Не дивно, що він так багато скаржиться, сміюся я сама собі.
 	Це прекрасний дім, але з Мішею він не має нічого спільного. Міша, якого двічі намагалися виключити за бійки, який грає на гітарі, вважає, що в’ялена яловичина та енергетичний напій «монстер» є здоровим сніданком, і живе в будинку, що виглядає так, ніби там є дворецький.
 	Легені здавлює, і я дістаю запасний інгалятор, що зберігається в секретному відсіку приладової дошки. Весна вступила у свої права, а з нею – і алергія.
 	Двічі пшикаю до рота. Легені починають працювати у звичайному режимі.
 	Дивлюсь на телефон. На годиннику майже десять. Не можу ж я
 	просидіти тут цілий день? Піднявши очі, помічаю двох дівчат, що біжать тротуаром у мій бік. Чується дитячий крик десь по сусідству. Ставлю ногу на педаль, але завмираю.
 	Я заріклася, що не виходитиму з машини, але… Перебуваючи так близько, всього за кілька кроків від нього, відчуваю, як сильно за ним сумую. Мені потрібно дізнатись, що відбувається.
 	Якщо підійду до дверей, наші старі стосунки закінчаться, це я точно знаю. Може, вони продовжаться в якомусь новому ключі, коли я зрозумію, що помилялася на його рахунок, але вони ніколи не будуть такими, як колись, коли я ще не бачила його обличчя. Все зміниться, і я сама зруйную те, що в нас є. Це незручно, і він, напевно, не готовий до того, що я просто так приїду і подзвоню у двері без попередження. Що якщо ми обидва сидітимемо один проти одного склавши руки і мовчатимемо, тому що я божевільна маніячка, яка вистежила його і тепер почувається дивно?
 	— До біса, — огризаюся я. Розмовляю сама з собою, але мені начхати.
 	Але я вірю у нього. Я маю на це право. Нашій прив’язаності вже цілих сім років. Якщо він не хоче, щоб я приїхала, то міг би давно відповісти на мого листа і написати, що все скінчено. Я маю право знати, що відбувається.
 	Відчинивши двері, вистрибую із джипа. На ватяних ногах ледь
 	дихаючи, перебігаю вулицю, відганяючи від себе страх.
 	Не думай. Просто йди. Він зводить мене з розуму, і я повинна покласти цьому кінець. Мені просто треба знати.
 	Крокуючи по доріжці, весь час оглядаюсь на всі боки і поглядаю на вікна: раптом хтось мене побачить? Відкидаю волосся назад, пригладжую, переробляю хвостик і підходжу до дверей.
 	Все-таки варто було одягнутись пристойніше і нафарбуватися.
 	Що коли він удома і розсміється, побачивши мене? Адже я жахливо виглядаю.
 	Ні, Міша мене знає. Він єдиний, хто мене знає справжню. І не
 	судитиме за одягом.
 	Я відтягую комір сорочки і ховаю в ньому ніс, принюхуючи.
 	Зазвичай я приймаю душ двічі на день: увечері, тому що завжди спітніла після чирлідінгу і плавання, і вранці, після тренувань. Але сьогодні я не милася жодного разу.
 	Думаю, все гаразд. Хоча сестра одного разу мені сказала, що неможливо відчути свій запах.
 	Піднімаю руку і кілька разів стукаю у двері. А потім помічаю праворуч дзвінок. Чорт, треба було зателефонувати.
 	Неважливо. Складаю руки на грудях, обіймаючи себе,
 	переступаю з ноги на ногу, нахиляю голову і заплющую очі.
 	Міша, Міша, Міша, де ж ти?
 	Чую, як відчиняються двері, і серце йде в п’яти.
 	— Так, — говорить голос.
 	Кліпнувши, намагаюся розслабитися і роблю вдих. Переді мною
 	чоловік, набагато старший, ніж має бути Міша, з темним волоссям, що сивіє, і зеленими очима. Його батько?
 	На ньому темно-синій халат поверх піжами, і мої щоки
 	починають горіти від збентеження. Надворі суботній ранок. Може, він щойно прокинувся.
 	— Е-е-е, доброго дня, — нарешті кажу, опускаючи руки і знову складаючи їх. — А… е-е-е… Міша тут?
 	Бачу, як його плечі трохи розправляються, ніби він намагається бути напоготові.
 	— Прошу вибачення, але його немає вдома, — тихо відповідає він.
 	Його немає вдома. Значить, він тут мешкає. Це його дім. Не знаю чому, але підтвердження цієї інформації наповнює мене водночас і страхом, і приємним хвилюванням.
 	А цей чоловік – мабуть, його батько.
 	— Не підкажете, коли він повернеться? — питаю я якомога ввічливіше. — Я його подруга.
 	З його грудей виривається важке зітхання, і він опускає очі. Я
 	помічаю, що в нього запалі щоки та мішки під очима, ніби він хворий чи втомився.
 	— Якщо ви його подруга, впевнений, ви можете зателефонувати і з’ясувати це в нього самого, — відповідає він.
 	Я запинаюся. Так, якби я була його подругою, чому б мені просто не подзвонити йому на мобільний?
 	Може, він знає, хто така Раєн і варто сказати йому, що це я.

 	— Можливо, йому щось передати? — пропонує він, уже збираючись зачинити двері.
 	— Ні, — квапливо відповідаю я. — Дякую, сер.
 	Він киває та тягне двері на себе.
 	Але я виставляю руку вперед, зупиняючи його.
 	— Сер…
 	Він зупиняється і піднімає очі.
 	— З ним усе нормально? — питаю я. — Я просто ... дуже давно не отримувала від нього звісток.
 	Його батько мить мовчить, уважно дивлячись на мене, а потім впевнено відповідає:
 	— Він в порядку.
 	А потім зачиняє двері, і я залишаюся стояти на верхній сходинці, завмерши від збентеження.
 	Що це означає?
 	Напевно, я маю бути щасливою, так? Адже з ним все гаразд. Він тут мешкає. Батько каже, що зараз його немає, отже іноді він буває вдома, отже він не переїхав, не помер і не пішов до армії.
 	Але я не почуваюся щасливою.
 	Він в порядку. Він тут мешкає. Нині його немає вдома. Все нормально. Нічого не змінилось.
 	Але якщо він не переїхав, не помер і не пішов до армії, тоді якого біса він більше не пише?
 	Я розвертаюсь і йду до свого позашляховика, знаючи, що зробить Раєн, подруга Міши. Вона ніколи не здасться, писатиме йому з відданістю, продовжуючи вірити, що в нього є серйозні причини їй не відповідати.
 	Але та Раєн, яку Міша не знає, намагається зараз утримати себе в руках, бо не любить, коли до неї ставляться як до іграшки.
 	Ти знаєш мою адресу, засранець. Скористаєшся ти нею чи ні, тобі вирішувати.
 	Я більше не буду, затамувавши подих, чекати твоїх листів.

 	***

 	— Як тобі цей Мейсен Лоран? — Іронізує Лайла, стоячи поруч з моєю шафкою, поки Тен у неї за спиною щось пише в телефоні. Вона дивиться через плече на Мейсена та групу хлопців з іншого боку коридору. — Мабуть, його вигнали з попередньої школи за мордобій. Трей після тієї бійки отримує тони лайна у Фейсбуці. — Примружившись, вона знову дивиться на Мейсена. — Він безперечно гарячий, але яка ж він тварюка. Його мають заарештувати.
 	Після тої бійки Трей отримує тони лайна? Я ледве стримую усмішку. Ти маєш на увазі, після того як Трею надерли дупу?
 	Я кидаю погляд на Мейсена. Він стоїть в оточенні чотирьох хлопців, і всі вони жартують і сміються, начебто завжди були найкращими друзями. Мейсен усміхається одному з них і хитає головою, мусолячи соломинку, що стирчить зі стаканчика «севн-ілевн».
 	Мої щоки покриваються рум’янцем. Ці губи. У п’ятницю
 	ввечері я не могла відірватися від них, а він так і не поцілував мене.
 	А якщо Лайла і Тен прямо зараз дізнаються, що я лежала на задньому сидінні його машини і не хотіла зупинятися?
 	Здається, він відчуває, що я на нього дивлюсь, бо повертає до мене голову, і ми дивимося один одному в очі через переповнений хол. Погляд його зелених очей мене бентежить. У них виблискує щось гаряче, і я раптом відчуваю, що мене прицвяхували до місця. Ні кроку не можу ступити. Я розгортаюся і складаю книги у шафку.
 	— Ну так, — відповідаю навмисне нудьгуючим тоном. — Схоже, він знайшов собі друзів.
 	— Ага, на самому дні, — жартівливо додає Лайла, дивлячись на хлопців, в оточенні яких стоїть Мейсен. — Всі ці хлопці через рік-другий опиняться за ґратами.
 	Вони всі схожі один на одного. Мейсен тут ще тиждень не провчився, а вже знайшов компанію у своєму стилі. Небагато пірсингу, татуювання, і, напевно, всі вони непогано розуміються на процесі звільнення під заставу.
 	— Я чув, ти кинула його на автомийці? — Тен викидає жуйку в сірий смітник біля стіни між моєю шафкою та класом. — Погана дівчинка.
 	— О так. — Я дістаю телефон, щоб узяти його з собою на обід. — Мій час надто дорогий. А йому в жодному разі не завадить звикнути до ручної праці.
 	Лайла і Тен посміхаються, і всі ми весело розглядаємо зграю хуліганів.
 	Ще в п’ятницю в Мейсена зовсім не було друзів, а тепер... І
 	можу посперечатися, вони самі до нього тягнуться, а не навпаки.
 	Тепер усі його знають.
 	— Він очей з тебе не зводить, — зауважує Тен.
 	Прикидаючись байдужою, я непомітно ковзаю поглядом по
 	Мейсену.
 	Тиск починає зашкалювати.
 	Він стоїть, притулившись спиною до шафки, і його погляд спрямований на мене. Малячий, задерикуваний, палаючий… наче він не забув, на чому ми зупинилися.
 	— Нехай дивиться куди завгодно, — кажу я, захлопую шафку і зустрічаюся з Мейсеном очима, але не припиняю розмовляти з другом. — Він ніколи мене не доб’ється.
 	На іншому кінці холу Мейсен усміхається куточками губ, ніби розуміючи, що я зараз набалакаю про нього сім мішків гречаної вовни.
 	— Але якщо раптом це станеться, — вклинюється Тен, — не забудь розповісти мені про це першому, окей? Хочу знати всі подробиці.
 	— Я йду на випускний із Треєм. — Прикриваю очі. — А Мейсен Лоран може постояти осторонь і подивитися.
 	Лайла і Тен починають реготати, тут раптом щось прилітає у смітник, і потік прозорої рідини б’є просто в нас. Газований напій розливається по підлозі, я охаю, тому що мені обливає коліна, а Лайла і Тен відскакують: липка рідина залила їм ноги та взуття.
 	— Козел! — кричить Лайла через весь коридор.
 	Мейсен відходить від шафок, як і раніше, тримаючи в зубах соломинку і посміхаючись. Нові друзі йдуть за ним і всі як один регочуть.
 	Мабуть, він жбурнув банку газованого напою у смітник прямо звідти.
 	От сволота.
 	— Вибач, лялечко. — Мейсен дістає з рота соломинку і з самозадоволеним виглядом таращиться на мене. — Я й не думав перетворювати тебе на брудне дівчисько.
 	Ці слова двозначні, та його нові дружки заливаються сміхом. Я
 	міцно стискаю зуби, помираючи від бажання заліпити йому ляпас і стерти цю безглузду посмішку. Але вони з друзями вже йдуть у дальній кінець коридору, у бік їдальні.
 	Він завжди вміє справити враження, правда?
 	— Придурок, — резюмує Лайла. — Піду в туалет відмиватися.
 	Вона пробирається повз мене, Тен слідує за нею, хитаючи головою і весело посміхаючись.
 	— Побачимось у їдальні, — каже він, проходячи повз.
 	Я розвертаюся, знову відкриваю шафку і дістаю зіпсований Мейсеном кашеміровий шарф. Він уже брудний, тому яка різниця? Витираю їм ноги і закидаю назад у шафу, подумки зазначаючи, що треба ввечері забрати його додому і випрати.
 	Лунає дзвінок, і я прямую до їдальні. Така голодна, що справді збираюся поїсти, а не робити домашку, як завжди. Тому залишаю книги у шафці.
 	Проходячи повз кабінет фізики, помічаю, як ліворуч до мене наближається щось темне. Я ледве встигаю зрозуміти, що це Мейсен, як він затягує мене до класу. Збентежена, стою в порожньому кабінеті і жадібно вдихаю повітря. Він зачиняє двері, підходить до мене і притискає до стіни.
 	Серце в грудях шалено б’ється, а в животі щось стискається.
 	Але я давлю в собі це почуття. Дивлюся на нього, гордо задерши підборіддя і вперши руки в стегна. Примушую себе хоча б виглядати спокійною.
 	Він дивиться на мене зверху вниз і нічого не говорить, але його груди вже торкаються моїх. Тьмяне світло пробивається з вікна, в кімнаті майже зовсім темно, віддалені розмови та сміх доходять із їдальні.
 	Він так близько.
 	Все тіло починає горіти. Я відчуваю на губах його подих.
 	— Чирлідерський костюмчик — повний відстій, — каже він.
 	Я нахиляю голову набік.
 	— Смішно, бо хвилину тому ти очей від мене відірвати не міг.
 	Він опускає погляд на мої губи, нахиляється, ми обидва починаємо дихати частіше, і я вже майже знову відчуваю його смак.
 	Облизую губи.
 	І він втрачає контроль.
 	Нахилившись, хапає мене за сідниці, піднімає, і я зі стоном обхоплюю його руками і ногами. Так.
 	Прочиняю рота і проводжу губами по сережці, насолоджуючись відчуттями, а він здавлено стогне і міцніше вчепляється пальцями мені в стегна. Я сильніше притискаюсь до нього ногами.
 	— Сучка, — шепоче він.
 	— Кретин.
 	Потім торкаюся сережки кінчиком язика, і його терпінню
 	приходить кінець.
 	Мейсен впивається губами в мої губи і починає пристрасно цілувати, рухаючись різко, раз у раз торкаючись язика. Він такий теплий і смачний, що я божеволію, перестаю дихати. Мені начхати. Я просто хочу ще, більше і більше.
 	Він кусає мене за губу, перехоплює руками сідниці і міцно їх стискає. Я трохи скрикую. Він зводить мене з розуму. Не хочу, щоб люди нас почули, але зараз мене ніщо не хвилює.
 	Я заплющую очі, а він переміщає губи і зуби до шиї, і по спині повзуть мурашки. Чим сильніше стискаю ноги, тим сильніше спалахує пожежа внизу живота.
 	Я хочу бути ще ближче.
 	Він притискається до мене животом, я торкаюся його губ і запускаю язик якомога глибше, дражнячи його щоразу тим, що не даю поцілувати себе у відповідь.
 	— Не зупиняйся, — шепоче він.
 	Почувши сміх за дверима, я зістрибую і хочу повернутися до входу в клас.
 	Але він мене не випускає. Простягає руку до дверей, клацає замком, несе мене до стільця поряд з учительським столом, сідає і садить мене на коліна обличчям до себе. Обхопивши стегна, притягує ще ближче.
 	— Ти думала про мене у вихідні? — Мейсен кусає мене за губу і завмирає. — А?
 	Я відчуваю зуби на своїй губі. У животі все перевертається, але я відповідаю:
 	— Мрій, мрій.
 	Я лину до нього всім тілом, впиваюсь у його губи, притискаюся
 	до нього стегнами.
 	— Ти розповідала своїм друзям якісь дурниці про мене, так? — Запитує він, важко дихаючи, продовжуючи цілувати і покусувати мене. — Я ніколи не хотів нікого провчити так сильно, як тебе зараз. — Він знову притягує мене до себе, і мій клітор виявляється прямо навпроти опуклості на його джинсах. — Мені варто було підійти до тебе, задерти спідницю і залізти на тебе прямо там, щоб усі вони дізналися, що тобі насправді подобається.
 	Я починаю качати стегнами, повільно, дражнячи його, але, коли
 	він наступного разу намагається зловити губами мої губи, я відвертаюсь.
 	— Ти не знаєш, що мені подобається.
 	— Навряд чи я тебе розчарую.
 	Його слова повисають у повітрі. Я опускаю очі і бачу край татуювання, яке починається на плечі і лише на пару сантиметрів заходить на шию. Не можу визначити, що це, але нахиляюсь і цілу малюнок, повільно піднімаючись вгору по шиї, до вуха.
 	— Вибач, що підганяю, — шепочу я, — але на мене чекають друзі.
 	Не хочу йти, але доведеться.
 	Намагаюся підвестися, але він притягує мене до себе.
 	— Принцесо, так не піде.
 	Його очі кидають мені виклик, а пальці гуляють моїми стегнами. Серце б’ється ще швидше.
 	— Хто-небудь може увійти, — попереджаю я.
 	— І що? Боїшся, що хтось дізнається про твій маленький брудний секрет?
 	— Мейс…
 	Він нахиляється і закриває мені рота поцілунком. І цілує так глибоко, що знову хочеться обвити його руками.
 	— Не називай мене так, коли ми зайняті справою, — шепоче він, відірвавшись від моїх губ.
 	Не називати його Мейсеном?
 	— Чому? — питаю я.
 	— Просто не потрібно. — Він піднімає мене за плечі і встає, змушуючи злізти з його колін. — А тепер зроби мені ласку. Йди в їдальню і посидь у Трея на колінах, якщо тобі не важко. Хочу подивитись на твого клятого кавалера. Адже він не буде знати, що ця апетитна попка терлася об мій член всього пару хвилин тому.
 	Він усміхається, а на обличчі доля жорстокості. Я роблю глибокий вдих, піднімаю голову і намагаюся виглядати байдужою.
 	Але серце б’ється з частотою відбійного молотка. Що за сволота.
 	Перш ніж встигаю придумати дотепну, саркастичну або,
 	навпаки, по-дитячому невинну відповідь, він обходить мене, підходить до дверей і розчиняється в коридорі, впускаючи в кімнату звуки із їдальні.
 	Горло трохи стискається, але я стримую сльози. Розвернувшись,
 	дивлюся у вікно на своє відображення. Кліпаю, ковтаючи сльози, і уважно оглядаю обличчя, перевіряючи, чи не розмазалася туш і помада, чи не розтріпалося гладко вкладене волосся.
 	Переконуюсь, що дівчина, яка вибралася назовні кілька хвилин тому, знову надійно захована всередині.
 	Роблю глибокий вдих, виходжу в коридор і йду до друзів у їдальню.
 
 Розділ 10

 Міша

 	Сидячи в порожній кабінці оглядового колеса, я закидаю голову і заплющую очі, підставляючи обличчя нічному вітру.
 	Вдалині шумить океан, хвилі обрушуються на берег,
 	заповнюючи темряву своєю незримою присутністю десь далеко за спиною. Ця кабінка ще поскрипує на вітру. Інші давно заіржавіли.
 	Похідна лампа, якою я зазвичай користуюся в кімнаті підземелля, закріплена в мене над колінами, на яких лежить зошит. Я стискаю ручку.
 	П’ятдесят сім разів я не дзвонив,

 	П’ятдесят сім листів не надіслав,

 	П’ятдесят сім швів для відновлення дихання, А після цього я бляха вдавав

 	Розплющую очі і записую два останні рядки. Темрява майже непроглядна, і я насилу можу розглянути, що пишу. Хоча нічого страшного: можна записати слова сьогодні, а перечитати завтра на свіжу голову.
 	Я пишу цю пісню вже два роки, відколи Раєн почала розповідати в листах про «чирлідерку». Застряг на півдорозі, бо не був певен, чим закінчиться історія, яку мені так треба розповісти. Я знав, яке враження вона справляє, тільки зі слів Раєн, і не мав можливості зайти далі.
 	Але, виходячи зі школи два дні тому, після того, як вона нарешті побувала у мене в руках у класі фізики, я відчув уже майже забуте бажання писати і знову почав відчувати.
 	Вона знає, як зводити мене з розуму, на публіці вдаючи, що я бруд у неї під ногами, але не в силах насититися мною наодинці. Її язик, губи, одержимість моєю сережкою, те, як вона до мене притискалася ... Якби не пара зайвих шарів одягу, я вже побував би всередині ...
 	Так, не варто перетворювати цю жалюгідну подобу сексу на звичку. Вона так мене заводить, що я хочу зняти з неї все, крім спіднички, що ледве прикриває попу, і відчути кожний її сантиметр. Якби вся її зграя знала, як сильно їхня принцеса хоче мене… Але я піднімаю очі на нічний парк і усвідомлюю.
 	Ні. Не мене.
 	Мейсена.
 	Чорт, я не можу це так залишити. Потрібно або все припинити і зникнути, або все розповісти. Вона ніколи не пробачить мені таку зраду, за те, що крутився прямо в неї під носом і ледве не затяг її в ліжко.
 	— Як же я одразу не здогадався, що ти тут! — чується чийсь голос.
 	Здригнувшись, я дивлюся вниз.
 	Там стоїть Дейн із ліхтариком у руках.
 	Спостерігаю, як він дереться балками до того місця, де сиджу я (це приблизно на п’ять кабінок вище землі), і важко зітхаю. Я зайнятий. Вперше за довгі місяці пишу, така удача.
 	— Ви з кузеном у дитинстві дуже любили це місце, — кричить він. — Я мусив здогадатися, що ти ховаєшся тут.
 	Він лізе нагору, повз порожні кабінки, і забирається на балку, на якій висить. Від надмірного навантаження колесо поскрипує, але не рухається з місця. Роки дощів та вологого морського вітру зробили свою справу.
 	Він сідає поряд, і я помічаю, що на ньому чорна футболка з логотипом нашої групи. Наша назва, Cipher Core [8], і якийсь «арт» авторства Дейна на лівій стороні грудей. Вдома в мене лишилося кілька таких футболок. Навіть у Енні вони були, вона зазвичай у них спала.
 	Погляд Дейна падає на зошит, а потім він піднімає очі, і шестерні в його голові починають крутитися.
 	— У тебе є щось для мене? - Він запитує про текст.
 	Я посміхаюся про себе і простягаю йому зошит. Якого біса?
 	Нехай скаже мені, що це відстій, і я зможу нарешті закинути цю справу. Тоді ми зможемо просто піти в «Палички» і напитися.
 	Але він лише швидко переглядає текст. А потім нерішуче піднімає очі на мене, наче підбирає слова.
 	— Мужик, твій батько останнім часом виглядає не дуже добре, — каже він, намагаючись не видати голосом занепокоєння. — Магазини зачинені, він більше ніде не з’являється, ніхто його не бачить. Він сумує за тобою.
 	— Він сумує за Енні.
 	— Після того, що сталося з Енні, він продовжував ходити на роботу, — зауважує Дейн. — Перестав лише після твого від’їзду.
 	Я кладу руку на спинку сидіння і сверблю чоло. Він більше не їздить по своїм магазинам? Чи не відкриває їх і взагалі нічого не робить?
 	Дейн правий. Батько дуже тяжко переживав смерть Енні, але не відмовився від своїх зобов’язань. Від усіх, окрім мене, звісно. Дав мені ту свободу, якої мені так не вистачало.
 	Однак він продовжував стежити за будинком, керувати
 	магазинами, займатися документами та бігати вранці.
 	Хоч мені так жодного разу не подзвонив.
 	Якщо йому так важко, якщо я йому так потрібен, то чому б не сказати про це?
 	Я давно вже не можу поговорити з тобою. Я зневірився знайти до тебе підхід.
 	Почуття провини знову починає виявляти свої невиразні обриси через пелену гніву, що застилає очі. Енні любила його. Вона б не хотіла, щоб він залишився сам.
 	Я дивлюся на Дейна і бачу, що він читає мій текст, підсвічуючи зошит ліхтарем. Його очі повільно, уважно рухаються папером, він не пропускає жодного слова.
 	А потім піднімає погляд, ми зустрічаємось очима, і він киває.
 	— Ми готові почати працювати. Ти повертаєшся додому?
 	Не знаю. Були причини, через які я поїхав, але тепер, боюсь, у мене з’явилися причини залишитися. Вони іншого роду. І це проблема.
 	Не можна було так сильно зближуватися з Раєн. Тепер все надто складно. Виїхати і зберегти друга або залишитися та втратити її назавжди.
 	— Мені залишилося доробити одну справу, — кажу йому я. — А
 	потім повернуся додому.
 	***

 	Підходячи до будинку, зменшую темп і на ходу дивлюся на годинник. Вже за північ, на вулиці тихо, всі будинки стоять темні.
 	Крім одного.
 	Я дивлюся на двоповерховий цегляний будинок, де в одному вікні світиться світло. Це кабінет, і усередині рухається постать. Всі машини стоять на доріжці біля будинку, «камаро» Трея — посередині.
 	Те, що мені потрібне, знаходиться в цьому будинку. Дещо — моє, що належить моїй родині. І я заберу це. Цей виродок у п’ятницю ввечері грає в бейсбол, і вся родина буде там. Тоді я зможу пробратися в будинок і залишити його непоміченим.
 	Тінь знову пропливає повз велике вікно кабінету. Я стежу за нею. Тепле світло усередині створює відчуття затишку, і від цього щемить у грудях. Як приємно думати, що твої діти у безпеці, під дахом твого будинку, сплять у теплих ліжечках, оточені любов’ю, що їхній світ ідеальний.
 	Це скоро зміниться.
 	Вмикаю передачу, натискаю на газ і повертаю за кут, у бік школи. Дім Раєн якраз по дорозі, і мені раптом хочеться побачити її прямо зараз.
 	Останню пару днів я усе хотів з нею поговорити, але… зробив усе лише гірше, бо це, схоже, єдине, що мені добре вдається. Хочу пробратися через вікно до неї в кімнату, просто доторкнутися до неї, поговорити та подивитися, до чого це може призвести. Може, вона дасть мені підказку, як відмотати все назад і почати заново, з того моменту, як я перестав відповідати на її листи, хоча мав, навпаки, чіплятися за неї і розповісти, як вона мені потрібна.
 	Але якби я міг повернутись у минуле, у той момент, коли ще не зустрівся з нею особисто, захотів би цього?
 	Ні, ні на що на світі не проміняю ті хвилини в кабінеті фізики і той час, що ми провели на задньому сидінні мого пікапа.
 	Іноді нам доводиться обирати, чого ми хочемо більше: повернути те, що мали, або одержати щось нове, залишатися на місці або ризикувати всім, щоб рухатися вперед. Я проїжджаю повз її будинок. У неї складний характер, а я і так сьогодні дуже втомився.
 	Крім того, мені потрібно прийняти душ, перш ніж забиратися до неї в ліжко.
 	Паркуюсь біля школи, на протилежному боці вулиці, хапаю сумку зі змінним одягом і перебігаю дорогу, стежачи, щоб нікому не потрапити на очі. Не те щоб у цей час тут не було тихо, як на цвинтарі, але хто знає.
 	Перебігаючи шкільну парковку, де немає жодної машини, продовжую про всяк випадок озиратися. Я чув, збиралися найняти охорону, яка робитиме обходи, щоб упіймати малолітнього вандала, що малює на стінах, але їх машин теж немає. І камери поки що не запущені, тож тут безпечно.
 	Перестрибнувши через паркан тренувального поля, залізаю на гору старої форми для американського футболу та легко піднімаю шторку вікна чоловічої роздягальні. Відчинивши його, підтягуюсь, сідаю на підвіконня і перекидаю ноги всередину. Кидаю сумку на підлогу, обертаюся та закриваю вікно.
 	За останню пару тижнів я лише кілька разів так ризикував, але втомився напружувати Дейна постійними походами до його душу. Крім того, тут я можу провести всю ніч, якщо захочу. Навіть дивани в бібліотеці й ті м’якіші та зручніші за ліжко в Бухті.
 	Дістаю рушник, роздягаюся, заходжу в кабінку і вмикаю воду.
 	Теплі струмені води приємно тішать тіло, я ледве не видаю стогін задоволення. Це безумовно перевага життя не в Бухті. Я так сумую за своїм домашнім душем із маркером, яким можна писати на стінах, коли захочеш, і який змивається водою.
 	Мию голову і тіло, насолоджуючись гарячою водою, можливо, трохи довше, ніж варто було б. Закінчивши, витираюсь, одягаю чисті джинси та чорну термуху, після чого складаю брудний одяг у сумку.
 	Але раптом чую писк і кілька секунд шуму рації. Я завмираю і весь перетворююсь на слух.
 	— Окей, — каже чоловічий голос. — Я обійду перший поверх і піднімуся до тебе.
 	— Чорт! — шепочу я. Засунувши залишки одягу в сумку, застрибую за ряд шаф у той момент, коли двері роздягальні відчиняються.
 	Дідько. Гаразд, моя машина не на шкільній парковці, я зачинив вікно, коли заліз сюди, всі свої речі прибрав і… В очі впадає пара — вона все ще йде з кабінки, звідки я щойно вийшов.
 	Вашу ж матір.
 	Видивляюся з-за рогу і бачу, як охоронець світить туди ліхтарем. Серце починає шалено битися, я кошуся на вікно і розумію, що через нього мені не вибратися. Знову глянувши на охоронця, бачу, що він помічає пару і моментально розвертається, висвітлюючи все приміщення. Він шукає мене. Він знає, що тут хтось є.
 	Настав час забирати ноги. Розвернувшись на підборах, кулею пробігаю повз ряд шафок і з розмаху відчиняю двері. Тишу розрізає гучний тріск.
 	— Ей! — кричить охоронець. А потім я чую, як він повідомляє про мене по рації другому.
 	Пробігаю повз ближні сходи і прямую до наступних, злітаю, стрибаючи через сходинки, і опиняюся на першому поверсі з сумкою навперейми. Потім заходжу в хол і поглядаю праворуч і ліворуч. Вибравши ліворуч, кидаюся до найближчого коридору, чуйно прислухаючись і вдивляючись у пітьму.
 	Пробігаю повз низку замкнених виходів і продовжую пошуки. Але потім на моєму шляху виявляється їдальня, і я бачу напис на внутрішній стороні вікна. Пригальмовую та оглядаюсь, переконуючись, що охорони немає поблизу.
 	І лише тоді читаю послання.
 	Бачу тебе, немов фото у рамці,

 	Такою ж не буду, і не простягну пальці.

 	– Панк

 	Я посміхаюся про себе. Мабуть, маленький Панк знову взявся за своє.
 	Послання написане темно-синьою фарбою з балончика у два рядки впоперек чотирьох панорамних вікон. Може, він пробирається сюди тим самим способом, що й я? І інше питання, складніше: як він виходить звідси, оминаючи сигналізацію?
 	Оглядаюся в пошуках вікна, через яке можна вислизнути, але мене перериває звук дверей, що відкриваються. Біжу коридором, смикаючи за ручки кожних дверей, сподіваючись, що знайдеться відкритий клас.
 	Кабінет фізики, де ми були з Раєн пару днів тому, виявляється відкритим. Забігаю всередину, помічаючи пляму світла, що стрибає по підлозі сусіднього коридору.
 	Акуратно зачинивши двері, оглядаю кімнату та помічаю вхід до лаборантської. Підійшовши до нього, відкриваю стулку і прослизаю всередину.
 	І чую тихе зітхання.
 	Прямо позаду мене.
 	Мороз іде по шкірі, я обертаюся, в роті раптом пересихає… Я тут не один.
 	Вже тягнуся до вимикача, але чиясь рука м’яко відводить мою.
 	— Ні, — шепоче жіночий голос. — Вони побачать світло.
 	Раєн?
 	Я кліпаю, намагаючись змусити очі якнайшвидше звикнути до темряви, але вона тягне мене назад і заводить за стелаж, до вікна. З нього ллється місячне світло, і я бачу, що вона в чорних шортах і спортивному топі. Мабуть, вела сьогодні плавання. Її розпущене волосся розпушилося після сушіння, і вона тримає за лямку рюкзак.
 	— Що ти тут робиш? — питаю її.
 	Вона стоїть поряд зі мною і нервово дихає.
 	— Нічого.
 	— Раєн…
 	— Тсс! — Вона хапає мене за зап’ястя і тягне вниз. Ми обоє сідаємо навкарачки, і я помічаю, що з кабінету долинає тихий голос.
 	— Ні, я чув, як грюкнули двері, — каже один із охоронців.
 	— Це були єдині відчинені двері, — відповідає йому інший. — Подивись тут. А я обшукаю їдальню.
 	Я чую збите дихання Раєн. Ми обоє дивимося на щілину під дверима — там видніється світло ліхтарика. Чорт.
 	Повертаюся до Раєн, опускаю очі і завмираю. Її руки чимось забруднені.
 	Піднімаю на неї очі і знову опускаю, потім беру її руку та перевертаю.
 	Синя фарба.
 	Синя фарба… з балончика.
 	Я розглядаю плями в неї на пальцях та долоні, і раптом до мене доходить.
 	От дідько.
 	Знову піднімаю погляд і пильно дивлюся їй у вічі. Так-так…
 	— Ти щойно почала цікавити мене набагато більше.
 	В її очах миготить страх, вона висмикує руку і дихає так, ніби зараз заплаче.
 	Я посміхаюся, торкаюсь до дверей і знову повертаюся до неї.
 	— Будь ласка, не кажи нікому, — пошепки благає вона.
 	Чому я маю комусь говорити? Кумедно. Раєн Треверроу, ідеальна дівчинка, королева школи, пробирається в неї ночами, порушуючи явно не один закон, і пише анонімні послання, виставляючи напоказ брудні секрети учнів прямо під носом у адміністрації.
 	Чудово.
 	Пищить рація охоронця, і з неї знову лунає нерозбірлива балаканина. Я продовжую слухати. Він щось відповідає, його голос переміщається у бік дверей.
 	Беру сумку і роблю крок у той самий бік, прислухаючись. Тепер його голос віддаляється, я трохи відчиняю двері і заглядаю в клас. Якщо ми залишимося тут, нас зловлять. Я не раз тікав від копів і знаю, що не можна ховатися в укритті з одним єдиним виходом.
 	— Що ти робиш? — Запитує Раєн.
 	Я виглядаю і бачу промінь ліхтаря в коридорі. Охоронець вийшов і розмовляє по рації. Оглянувши клас, помічаю за учительським столом двері до сусіднього кабінету. Схопивши Раєн за руку, швидко тягну її в інший кінець кімнати, чую, як вона робить глибокий вдих, і ми навшпиньки перебігаємо в сусіднє приміщення.
 	Втягнувши її в дверний отвір, швидко оглядаю купу шаф і штовхаю її в темний кут, сідаючи поруч навкарачки.
 	Ми чуємо, як охоронець повертається до сусіднього класу.
 	Спочатку двері скриплять, відчиняючись, а потім він її захлопує, бурмотить: «От же капосник» — і знову починає перемовлятися по рації з напарником.
 	Я дивлюся на Раєн.
 	Панк – це вона.
 	О Боже. Вона робила це просто під носом у всіх і примудрялася тримати своє нічне життя в таємниці. А вранці спостерігала за реакцією: як усі снують туди-сюди в спробах з’ясувати, хто це, і підозрюють кого завгодно, тільки не її.
 	Та й з чого б їм її підозрювати? Нікому і в голову не прийде, що в неї не тільки вітер у голові.
 	Ідеальне прикриття.
 	Як довго вона цим займається?
 	— Припини на мене дивитися, — шепоче Раєн, і в її голосі знову з’являються войовничі нотки.
 	— Я збираюся вниз, — каже другий охоронець.
 	— А я тоді закінчу тут. Зустрінемося внизу, — відповідає перший.
 	Я не рухаюсь і дивлюся на неї згори донизу. Ми сидимо так близько один до одного.
 	— Навіщо ти це робиш?
 	Вона піднімає на мене очі. Її рот злегка відкритий. Вона трохи відхиляється назад.
 	— Ти не можеш нікому розповісти. Ніхто не зрозуміє.
 	— Та кому яка різниця? — заперечую я. — Твої друзі — виродки.
 	— Як і твої.
 	— Мені, принаймні, не потрібно нікого з себе будувати перед ними, — продовжую крізь зуби. Але потім раптом розумію, яку дурість зморозив. Хлопці, з якими я спілкуюся у школі, навіть мого справжнього імені не знають.
 	Але я продовжую напирати.
 	— Раєн, чому в тобі уживаються дві різні людини?
 	— А тобі яке діло? Ти мене не знаєш.
 	— Ей, хто там? — кричить охоронець.
 	Чорт! Я хапаю Раєн за руку, і ми тікаємо через клас у коридор.
 	— Ей! — кричить він нам услід.
 	Раєн теж щось кричить, намагаючись не відставати. Ми влітаємо в хол і повертаємо праворуч.
 	— Зупиніться! — лунає голос охоронця, і він світить на нас ліхтариком.
 	Його рація починає тріщати, я чую, як він відповідає, але ми встигаємо сховатися за рогом. Пробігаючи повз один із виходів, помічаю, що він не зачинений ланцюгом, і штовхаю двері, щоб спрацювала сигналізація. Але ми не залишаємо школу. Я тягну Раєн у протилежний бік, і ми піднімаємося сходами.
 	— Мейсен, — вона важко дихає.
 	Думаю, зараз ми легко могли б вибігти з будівлі, але мій пікап припаркований прямо навпроти школи, і я не маю уявлення, де стоїть джип Раєн. Чи нам вдалося б піти непоміченими і невпізнаними. Хоча сподіваюся, коли спрацювала сигналізація, вони вирішать, що ми втекли.
 	Я веду Раєн у бібліотеку і тихенько зачиняю за нами двері.
 	Після чого кидаюся сходами на другий поверх, чуючи за спиною її подих. Ми поспішаємо сховатися в найдальших рядах, за високими стелажами з книгами, поряд з диванами та кріслами. У бібліотеці темно, її висвітлює лише слабке місячне світло, що ллється через вікна прямо під стелею. Завдяки килимовому покриттю на підлозі наші кроки нечутні. Я тягну її за стелаж і веду якнайдалі від вхідних дверей.
 	Ми тут самі.
 	Сигналізація все ще верещить, але вже не так голосно. Раєн повертається до мене.
 	— Мейсен…
 	Що це в біса?
 	Якого дідька?
 	Мене охоплює занепокоєння. Я беру до рук її обличчя, а вона продовжує ловити ротом повітря. Її очі заплющені. Вона виглядає так, ніби мучиться від болю.
 	— У мене в сумці… — насилу видихає вона.
 	Що? І тут мої очі розширюються, бо я згадую… Так, точно. У
 	неї ж астма. Все вірно.
 	Я кидаюся до її рюкзака, що валяється поруч на підлозі, залізаю у зовнішню кишеню і дістаю червоний інгалятор.
 	Потім знову встаю, обіймаючи її та не даючи впасти.
 	— Ось, тримай.
 	Вона тулиться до мене, кладе голову на груди, робить впорскування, на мить завмирає і робить ще одне.
 	Її груди швидко піднімаються і опускаються. Я притискаю її до себе.
 	Вона так ослабла, що ніби тоне в мені, але її дихання поступово сповільнюється, і вона починає глибше дихати.
 	Прокляття. Вона намагалася попередити мене, поки ми бігли коридорами, але я не слухав.
 	Що б я робив, якби вона десь забула чи випустила сумку і ліки було б не дістати?
 	Я міцно обіймаю її і вперше відчуваю, яка вона маленька в моїх руках. Мені завжди здавалося, що вона висока. Може, тому, що вона ніколи не відступає, а зарозумілість у неї вища за Ейфелеву вежу.
 	Я притискаю її голову до грудей і зариваюсь носом у волосся.
 	— Все добре, — кажу ніжно. — Я тебе тримаю.
 	— Моє серце не перестане битися, — відповідає вона. Її голос все ще слабкий, але видно, що вона потроху приходить до тями.
 	— Знаю, — усміхаюся я. — Я це відчуваю.
 	Я справді відчуваю грудьми, як б’ється її серце, тіло наповнюється силами, а дихання заспокоюється.
 	Ну, і що мені тепер робити з цією дівчиною? Тільки я подумав, що настав час її відпустити, як вона ще сильніше притиснулася до мене.
 	І так завжди. Як тільки розумію, що не можу більше виносити її, збираюся піти в захід сонця і ніколи не обертатися, доводиться обернутися, щоб перевірити, чи все з нею гаразд.
 	Її руки, притиснуті до тіла в моїх обіймах, здригаються, і вона відсторонюється.
 	А потім піднімає очі. Трохи спантеличена, мовчки опускається на коліна і бере рюкзак.
 	Встає, стискає губи та оглядається.
 	Сигналізація замовкає, але я не маю уявлення, що відбувається за межами бібліотеки. Може, вони подумали, що ми втекли зі школи, а може й ні. У жодному разі зараз Раєн не можна звідси вибиратися.
 	— Ти нікому не розповіси про те, що трапилося сьогодні ввечері. Тоді я мовчатиму про те, що ти був тут, — каже вона. — Зрозуміло?
 	Вона відвертається і вже збирається йти, але я ловлю її за руку.
 	— Думаю, людям сподобається ця версія тебе.
 	— Друзі мене зненавидять.
 	— Вони і так тебе ненавидять. І не лише вони.
 	На секунду її обличчя стає сердитим, але це відразу проходить.
 	Вона дивиться на мене, зухвало піднявши світло-русяву брову.
 	— Навіщо їм прикидатися?
 	Я продовжую напирати.
 	— А навіщо люди змагаються один з одним і грають в ігри?
 	Вона робить крок убік, намагаючись втекти, але я не даю їй цього зробити.
 	— Не йди.
 	— Це все не твоя справа! — гучним шепітом заявляє Раєн, вириваючи руку і невдоволено дивлячись на мене. — Ти мене зовсім не знаєш.
 	— А хто знає?
 	Вона відводить очі. У них блищать сльози. Через секунду вона додає напівголосно:
 	— Я не хочу залишитися одна, — зізнається Раєн. — Може, вони мене й ненавидять, але усе-таки. А я не витримаю, якщо мене перестануть помічати, висміюватимуть чи... — вона осікається, потім продовжує: — Не знаю, чому. Просто мені ніколи не вистачало сміливості бути одиночкою. Я завжди хотіла вписатися до компанії.
 	Раєн, кожен хоче, щоб суспільство його приймало. Вона що, думає, ніхто ніколи не стикався з цією проблемою?
 	— Чому ти пишеш на стінах?
 	Вона стоїть на місці, дивиться убік і ніби підбирає слова.

 	— Міша… — каже вона і знову осікається.
 	Я напружуюсь. Тиск набирає темпу.
 	Але вона хитає головою і викидає цю думку з голови.
 	— Неважливо. Просто раніше я мала спосіб виплеснути емоції, можливість зробити так, щоб мене почули, а тепер її немає. Я почала лише кілька місяців тому.
 	Кілька місяців тому. Невдовзі після того, як я перестав писати їй.
 	Я на мить заплющую очі.
 	Фальшиві друзі, настирлива мама, тривога через те, що суспільство тебе не приймає, як і в більшості людей, відчайдушні спроби вписатися… Я допомагав їй утриматися на ногах.
 	Але я був так зайнятий своєю втратою, такий злий, що невпинно думав про те, як боляче їй втратити мене після семи років листування. Ні, я не відповідаю за її вчинки, але маю відповідати за свої. Я був її опорою.
 	— А що ти тут робиш? — Запитує вона, переводячи стрілки на мене.
 	Я дивлюся на спортивну сумку в руках. Ні, я не соромлюся того, що прийшов сюди прийняти душ, але така відповідь викличе лише нові запитання. Чому я живу в Бухті? Де мої батьки?
 	— Зрозуміло, — зловтішається вона, і її миле обличчя осяює роблена усмішка. — Тобто інші повинні перед тобою звітувати, а як доходить до тебе, ти одразу не при справах, так? — Вона поглядає у бік сходів. — Моя мама на відстані одного телефонного дзвінка.
 	Мене міцно схоплять за руку та відведуть додому. А ти, сподіваюся, насолодишся довгою і нудною ніччю в холодному мавпятнику, — посміхається вона і вигукує, обернувшись через плече: — Ей, охоронцю! Допоможіть!
 	Вона розвертається на місці, я підбігаю, хапаю її та притискаю спиною до себе.
 	— Заткнися! — гарчу я, затискаючи їй рота рукою.
 	Але вона відразу б’є мене ліктем у живіт, намагаючись втекти, а я починаю завалюватися назад і тягну її за собою. Земля йде з-під ніг, вона падає на мене, і ми обидва летимо на підлогу.
 	Хмикнувши, я витягуюсь на килимовому покритті, не
 	випускаючи з рук її тіла, що відчайдушно опирається. Вона лежить на мені, спиною прямо на грудях.
 	І продовжує звиватися в спробах звільнитися, постійно притискаючись сідницями до мого паху. Я напружуюсь. Мене накриває хвилею тепла.
 	Дідько.
 	Стиснувши зуби вона прибирає одну мою руку.
 	— Відпусти мене.
 	— Тоді перестань смикатися.
 	— Не тобі мене судити, — продовжує Раєн, повертаючи до мене обличчя. Я відчуваю на щоці її подих. — Не тобі мене допитувати та висувати вимоги. Яке тобі взагалі до мене діло?
 	Її тіло напружується під моєю рукою, вона знову намагається вивільнитися і треться об мене, викликаючи здавлений стогін.
 	Але потім я щось чую.
 	Тому затискаю їй рота так, щоб вона не могла рухатися, і шепочу на вухо:
 	— Тсс.
 	Вона різко завмирає. Ми обидва затримуємо подих. До бібліотеки входить охорона.
 	Через полиці з книгами я бачу світло ліхтаря і чую брязкіт ключів. Вони розмовляють, але не можу розібрати слів.
 	Раєн тривожно переводить очі на мене, я відповідаю тим самим.
 	— І що ти збираєшся робити? — шепочу я ледве чутно, щоб ніхто, крім нас, не почув, і шукаю поглядом її очі. — Спробуєш мене здати?
 	Вона лежить на місці, дихає, але не ворушиться. Я міцніше притискаю її рукою і не можу втриматися, щоб не провести великим пальцем по її підборіддю.
 	Її небесно-блакитні очі здатні виражати безліч почуттів разом.
 	Вона може говорити які завгодно гидоти, але якщо я побачу в її очах страх чи розчарування, з мене вистачить.
 	Коли вона намагалася вирватися, її спортивна майка задерлася і відкрилася смужка оголеної шкіри. Я повільно ковзаю пальцями по її животу і спостерігаю, як вона опускає повіки.
 	— Так, друже, я ж тобі сказав, — каже один охоронець іншому. — Вони втекли через ті двері. Ходімо пошукаємо у дворі.
 	Я притискаюся губами до її щоки. Вона все більше і більше вигинає шию, доки її губи не виявляються від моїх у якійсь парі міліметрів. Я відчуваю її подих.
 	— Підніми майку.
 	Вона розплющує очі і злякано мотає головою. Я нахиляюся ближче і шепочу їй прямо в обличчя: — Ну ж бо. Я думав, ти любиш ризик.
 	Моя рука лежить у неї на шиї. Я прикушую її нижню губу і ніжно тягну на себе, відчуваючи, як прискорюється під моєю рукою її тиск. Вона притискається до мене, і я стримую стогін, спостерігаючи, як світло ліхтарів змінює напрямок і нарешті ховається за межами бібліотеки.
 	Як тільки бачу, що дві пари черевиків зникли за дверима і вони зачинилися, я прослизаю рукою їй у шорти, одночасно торкаючись губами її губ, і випускаю на волю стогін, який так довго стримував.
 	Внизу вона така м’яка та гладка. І дуже тепла. Я проникаю пальцем усередину і здригаюся: як там вузько!
 	— Яке мені до тебе діло, так? — говорю з викликом. — Бачиш, яка ти мокра зараз від мого пальця? Ось моє діло.
 	І вводжу в неї другий палець.
 	— О боже, — скиглить Раєн. — Мейсене, ні.
 	— Чому ні? — Взявши її за підборіддя, покриваю поцілунками щоку, продовжуючи пестити пальцями. — Думаєш, друзі зненавидять тебе, коли дізнаються, що ти сучка, якій подобається, коли її трахають пальцями на підлозі?
 	Я прослизаю пальцями якнайглибше і щоразу виходжу майже повністю, повільно і плавно, потім виймаю пальці і починаю погладжувати клітор.
 	Вона стогне і вигинає спину, а мій член вже упирається в джинси, благаючи дати йому більше простору.
 	— Так. — Вона облизує мою сережку і треться об мене попкою. — Боюся, вони дізнаються, що це мені подобається.
 	Так. Я цілую її пристрасно і глибоко, ніби відчуваю голод і втамувати його може тільки вона.
 	— Не хвилюйся за свій секрет. Я тебе не видам, — говорю я. — Я
 	надто довго цього чекав.
 	— Чого ти чекав?
 	Я знову проникаю до неї пальцями, не помічаючи питання. Цілу шию, підборіддя, покусую і тягну за мочку вуха. Насолоджуюся смаком кожного сантиметра її шкіри, до якого дотягуюсь, але не уповільнюю рухів руки. Звичайно, вона не зрозуміла моєї фрази, і я не поясню. Вона й подумати не може, що сидить у мене в голові вже багато років, а не лічені дні.
 	Я продовжую працювати пальцями ритмічно і глибоко, іноді перериваюсь, щоб погладити клітор. Вона вся тремтить у моїх обіймах і ширше розсовує ноги, а я виймаю руку і накриваю долонею її між ніг цілком. Тепер вона вся у моїх руках.
 	— Мейсен, — її дихання уривчасте, вона згоряє від бажання.
 	Мейсен. Хочу, щоб вона називала мене моїм ім’ям, а не чиїмось іншим.
 	— Я відчуваю, який він зараз твердий, — шепоче вона, цілуючи мене в
 	підборіддя. — Це ж через мене? І що тепер буде?
 	Я не знаю, але не зможу зупинитись, поки цього не зробиш ти.
 	— Задери майку, — прошу знову.
 	Але вона хитає головою.
 	— Зараз же, — вимагаю я, притуляючись до її щоки. — Хочу на тебе подивитись.
 	Її шепіт лоскоче мені шию:
 	— Але ти не будеш просто дивитися. Ти чіпатимеш.
 	Чорт, так, звичайно, буду.
 	— Тебе це бентежить? — питаю. — Бо як би це сказати… я вже тебе чіпаю.
 	Вона м’яко і ніжно цілує мене, кусає і дражнить.
 	— Але якщо я зніму верх, — продовжує вона, —ти ж захочеш, щоб я зняла і низ?
 	Я видаю стогін. Член так набряк, що стає боляче. Від однієї тільки думки про зовсім оголену Раєн паморочиться в голові.
 	Будь ласка.
 	Вона сильніше притискає до себе мою руку у неї в трусиках і припадає до мене всім тілом.
 	— І тоді тобі здасться мало одних тільки рук, і ти захочеш справжнього сексу. — Вона стогне і треться об мене. — А моєму кавалеру на випускний бал це не сподобається.
 	Я міцно обіймаю її за талію та посміхаюся на весь рот. Боже, вона знає, як мене завести.
 	— Йому зовсім необов’язково знати, — кажу я їй. — Принаймні, поки ти мене слухаєшся.
 	Я повільно підношу руку до її шиї. Вона трохи хвилюється і все ж таки з посмішкою береться за край майки. Я на секунду відпускаю її, вона знімає верх через голову, і перед очима постає бікіні персикового кольору. У неї великі, м’яко окреслені груди. Пагорби, вкриті смуглявою шкірою, підносяться прямо переді мною, затверділі соски виступають, натягуючи тканину. У роті все пересихає. Хочу скуштувати її на смак. Скрізь.
 	— Хороша дівчинка, — шепочу. — А тепер знімай верх купальника.
 	Вона робить вдих, трохи сором’язливо тягнеться руками до шиї і розв’язує довгу лямочку одним спритним рухом, дивлячись прямо мені в очі.
 	Зав’язки падають на підлогу, я повільно відгинаю трикутник тканини, оголюючи ніжне тіло.
 	Боже. Та вони навіть у долоню не помістяться. Вона прибирає другий трикутник, і я дивлюся на це дівчисько в захваті. Просто карколомна. І навіть не так через зовнішність, як через те, як вміло вона включилася в гру. Каже саме те, що зводить мене з розуму, злить, заводить, викликає бажання командувати.
 	Вона раптом піднімає руки та прикривається.
 	— Хіба я просив тебе так робити?
 	Раєн повільно опускає руки, оголюючи шовковисту шкіру.

 	— І довго ти на них дивитимешся? — несміливо питає вона.
 	Знову прослизаю рукою їй у трусики і глибоко вводжу два пальці.
 	— Поки не кінчиш, — відповідаю, продовжуючи її пестити. Її тіло хитається, груди підскакують при кожному русі.
 	Вона зажмурюється і стогне.
 	— Тобі подобається? — дражню її. — Так.
 	— Тоді скажи мені це.
 	— Мені подобається! — кричить вона.
 	Її соски вже тверді, як камінь, і я не можу відірвати від них.
 	Цілую її і продовжую пестити.
 	— Давай, лялечко. Купи моє мовчання, — ричу. Вона починає крутити попкою і тертися об мій член. — Розсунь ширше ноги та кінчи від моїх рук, і я нікому не розповім, що ти — маленька хуліганка, яка розписує стіни.
 	Вона кладе голову мені на плече, охоплює мене за шию і починає сама насаджуватись на мою руку. Унизу живота починає тягнути. Кожен її рух пускає на моє тіло хвилю бажання, а вона тим часом наближається до піку. Її груди часто і різко підстрибують, а я дивлюся на неї і уявляю, як повільно входжу в неї і ми кохаємося.
 	— Не розповідай нікому, будь ласка, — благає вона, не зупиняючись.
 	Кров приливає до члена, і я відчуваю, як починає сочитися мастило. Чорт, як сильно хочеться бути всередині.
 	— Ще трохи, крихітко, — стверджую. — Що ти готова зробити, щоб я тримав рота на замку, га?
 	— О, — зітхає вона, — все, чого забажаєш.
 	—  Все, чого забажаю?
 	Вона судорожно киває і кричить:
 	— Так!
 	Рухаючись дедалі швидше, вона наближається до оргазму.
 	Потім нарешті закидає голову, завмирає і протяжно стогне. Її тілом пробігає тремтіння.
 	— О Боже!
 	Я засовую пальці в неї якнайглибше і відчуваю легкі спазми: її накриває оргазм.
 	Вона часто й важко дихає, тіло витягується у струнку. Мій член скам’янів і впирається у джинси. Я не хотів би, щоб наш перший раз стався в бібліотеці, але не сподівався, що вона так сильно заведе мене.
 	Раєн потихеньку заспокоюється. Груди починають підніматися та опускатися повільніше. Я оглядаю її тіло, дивлюся на її прекрасне обличчя і згадую про те, з чим тепер не знаю, що робити.
 	Почуття провини, бо вона досі не знає, хто я такий, а я тільки що дуже сильно все посилив.
 	Туга, бо сумую за нею. Сумую за її розмовами з Мі, а не з Мейсеном.
 	Всеосяжна пристрасть, якої я не знав раніше. У такі хвилини, як зараз, вона змінюється, стає м’якою, податливою, дає підійти до себе ще ближче, і я бажаю її не тільки тілом, а й душею. Вона мене не відпускає.
 	І ще якесь наростаюче почуття, яке мене турбує. Щось, через що дуже складно її залишити.
 	І неможливо забути.
 	Я дивлюсь на неї. Вона лежить, опустивши очі, і мене раптово охоплює занепокоєння.
 	Вона не дивиться на мене.
 	Через кілька хвилин вона злазить з мене, встає і збирає з підлоги одяг. Я частку секунди зволікаю, а потім теж сідаю і насторожено спостерігаю за нею. Вона одягається, заправляє волосся за вуха і дивиться при цьому будь-куди, тільки не на мене.
 	Чари закінчилися.
 	Але я все одно спостерігаю за нею, не даю їй розслабитись. Вона піднімає рюкзак і, нарешті, переводить на мене погляд.
 	— Це ти все почав, — різко говорить вона, знову намагаючись захищатися. — Тож якщо розраховуєш на мінет, то…
 	— То знаю, де мені без проблем його отримати, — відрізаю я. — Ти не перша, хто на мені скакав.
 	У мене по спині біжать мурашки. Ось тепер я злий по-справжньому. Вона стискає зуби та піднімає брову.
 	Як швидко вона охолола.
 	Раєн одягає рюкзак, розвертається і крокує вниз сходами. Я
 	встаю, підходжу до поручнів і дивлюся їй услід.
 	Добре. Вона хоче піти на випускний з кавалером-мужланом, щоб пустити всім пилюку в очі і залишитися на висоті? Я можу це зрозуміти.
 	Але це не означає, що я дозволю їй перемагати у кожному раунді.
 	У Трея в суботу бейсбол, залишилося вбити пару днів. Якщо вона хоче пограти, пограємось.
 
 Розділ 11

 Раєн

 	Я не розмовляла з Мейсеном майже два дні, з вечора середи, що ми провели разом у бібліотеці. А зараз уже середина п’ятниці, і сьогодні його знову не було на першому уроці. Як йому вдається стільки ходити і не напружуватися з цього приводу? Він взагалі хоч одну роботу здав? Жодного разу не бачила його з книгами в руках. І я борюся зі спокусою поїхати в Бухту його провідати. Цікаво, чи він ще там?
 	Не знаю, чому це так важливо для мене. Він постійно трапляється мені на очі, а я майже нічого про нього не знаю. Він становить для мене загрозу. Навчальний рік майже закінчений, і я не збираюся ламати шаблони. Я й так далеко зайшла, і мені зовсім не потрібний скандал. Він повинен триматися подалі від мене.
 	Але я ловлю себе на думці, що весь час шукаю його очима: у класі, у їдальні, на парковці. Навіть коли йду додому, у душі теплиться надія, що він підстерігає мене в кімнаті, як минулого тижня, коли тільки-но з’явився.
 	Хочу знову залишитися з ним наодинці. Ті небагато хвилин, що ми провели разом: у машині, в кабінеті фізики, у бібліотеці – чимось схожі на Мішині листи. Я на них з нетерпінням чекаю.
 	Вчора ввечері після плавання я не залишила жодних графіті.
 	Почасти тому, що вночі мене мало не впіймали в компанії Мейсена і перечекати кілька днів – гарна ідея, але не тільки: мені раптом розхотілося розписувати стіни.
 	Тепер Мейсен став моєю віддушиною.
 	І мене це дуже дратує.
 	Коли Міша зник і я не знала, чи отримує він мої листи, я почала писати на стінах школи. Там мене точно читатимуть. Це безглуздо і по-дитячому, але одного прекрасного дня, через пару місяців після його зникнення, на мене стільки всього навалилося, і я постійно боялася, що ось зараз закричу. Тієї ночі, перед тим як замкнути басейн, я піддалася хвилинному пориву і дістала маркер. Тоді я залишила напис на шафці – особисте послання конкретній людині.
 	Це була випадковість. Такого більше не повторювалось і не повториться.
 	Але наступного ранку, коли побачила, як він щоразу перечитує мої слова, а потім записує в блокнот і прибирає його в шафку, перш ніж прибиральники все відмиють, я зрозуміла, що хочу зробити це знову. Написи стали з’являтися частіше, збільшилися в розмірах, але ніколи більше не призначалися комусь особисто. Вони ніколи не згадували імена учнів.
 	До минулого тижня, коли про розваги Лайли написали на галявині перед школою. Це зробила не я, і це ще одна вагома причина зупинитись. У мене з’явилися послідовники, і я не хочу, щоб це вийшло з-під контролю. У школі найняли охорону, скоро повинні увімкнути камери, так що затримання вандала - просто питання часу.
 	Я писала тільки фарбою, що змивається з балончика або маркером на таких поверхнях, які легко відмити рідиною для зняття лаку, не зіпсувавши. А галявину довелося підстригти, бо хто б це не був, він писав фарбою з балона, яка не змивається водою. Можливо, скоро все це переросте у справжній вандалізм.
 	Але я, принаймні, буду не при справах. Я нічого не написала вчора ввечері, і сьогодні теж не збираюся. Ми всі їдемо в автокінотеатр, і мама чекає на мене вдома до десятої.
 	Що якщо Мейсена більше не буде поряд? А я вирішу, що потай лазити до школи надто ризиковано? Я що, одного дня просто закатаю істерику?
 	Ні. Таке водиться за слабкими людьми. Не потрібні мені ні Міша, ні Мейсен, ні хтось інший, щоб спокійно прожити день.
 	Але коли після уроків виходжу на паркування, дуже складно втриматись і не почати шукати його очима. Його високу фігуру, темно-каштанове волосся, зелені очі, що завжди знаходять мене в натовпі і посилають електричні імпульси по всьому тілу.
 	Минулої ночі я повела себе жахливо. Знову. На підлозі бібліотеки, після відвертих слів, звернень на ім’я, дотиків, поцілунків… він раптом став таким ніжним. Довів мене до оргазму, а потім буквально пожирав очима, але не змусив піти на більше. Не намагався повністю роздягнути чи залізти згори і підштовхнути до того, до чого я ще не готова. Він просто лежав і обіймав мене.
 	А я його відштовхнула і втекла.
 	Мене тягне до Мейсена, він закрутив мені голову, заінтригував, але це не назавжди. Не хочу йти на випускний з Треєм, але не збираюся пропускати бал, а Мейсен мене не запросив. Та я навіть не знаю, чи буде він тут за тиждень.
 	Тому не збираюся ризикувати прихильністю Трея та своїх друзів заради того, хто ніколи не показував, що я йому насправді дорога.
 	І неважливо, що він подобається мені все сильніше. Лайла і Тен уже чекають у моєму джипі: ми домовилися після школи поїхати поїсти. Лайла стоїть на задньому лівому колесі, тримаючись за машину, і щось кричить комусь на парковці. Тен – на задньому сидінні.
 	Я кидаю сумку поряд із ним.
 	— Де ти була? — Запитує мене хтось ззаду.
 	Я обертаюся і бачу перед собою Трея. Мені завжди здавалося, що у темно-синій футболці та білій бейсбольній кепці він виглядає привабливо, але тепер бачу лише голі руки без татуювань, нудні бляклі очі та похмурі губи без пірсингу.
 	Мій злочинець куди привабливіший.
 	Дотепна Лайла зістрибує з шини і стає поряд зі мною.
 	— Я дзвонив і писав тобі. Не люблю, коли мене ігнорують, — погрозливо заявляє Трей.
 	Я задираю руки і обмацую шию.
 	— Ой, вибач. Здається, забула вдома нашийник, — кажу йому. — Знаю, деякі вважають, що я твоя власність і маю перед тобою звітувати.
 	Чую збоку тихий смішок Тена. Очі Трея перетворюються на вузькі щілинки.
 	— Знаєш, — починає він, — не завадило б трохи взаємності з твого боку. Особливо коли ви з Лораном ходите навколо один одного на очах у всієї школи.
 	Я пильно дивлюся на нього з кам’яним обличчям. Впевнена, у школі вже зробили деякі висновки щодо нас із Мейсеном виходячи з наших суперечок і того факту, що я нібито розмалювала його машину. Але ми з Треєм не зустрічаємося, і я ні на секунду не сумніваюся, що він ні в чому себе не обмежує. Я нічого йому не винна, крім гарного вбрання на випускний та парочки парадних фотографій.
 	На випускний, на який я погодилася піти з ним, коли Мейсена ще не було на горизонті.
 	— Тобі нема про що переживати, — кажу, намагаючись від нього відв’язатися. — Ти Трей Берроуз, і настане день, коли Мейсен Лоран вигулюватиме твоїх собак.
 	Він з мить дивиться на мене, потім посміхається і явно розслаблюється. Лайла сміється про себе, а я зітхаю з полегшенням.
 	— Ти вже купила сукню? — Запитує він.
 	Але Лайла штовхає мене і відповідає сама:
 	— Збираємось пройтися магазинами у ці вихідні. — Добре.
 	Трей підходить, бере мене за стегна та притягує до себе. Не хочу, щоб він цілував мене, тому швидко відвертаю голову, але його губи все одно торкаються мого чола.
 	Піднімаю очі й бачу Мейсена.
 	Він стоїть спиною до мене і базікає з Джей Ді, але при цьому дивиться через плече прямо на мене. Потім пропалює поглядом Трея і знову дивиться на мене примружившись. Моє дихання сповільнюється. Він щойно прийшов?
 	Чи весь цей час був тут, а я просто його не помітила?
 	— Побачимося увечері в кіно. — Трей тикає пальцем мені в живіт, кидає прощальний погляд і йде.
 	Я почуваюся притиснутою до стінки. Трею вічно від мене щось
 	треба, Лайла суне носа не в свою справу, а Мейсен... Він скрізь. Я відчуваю його присутність на парковці так само сильно, як розпечені промені сонця у спекотний літній день.
 	— Та що з тобою таке? — невдоволено питає Лайла. — Якщо не будеш з ним більш лагідною, він знайде собі іншу.
 	Я дивлюсь поверх її голови, бо готова спопелити поглядом.

 	— Такою ж лагідною, як ти? — питаю. — Щось мені не здається, що така поведінка тобі на руку.
 	І я вказую в бік Джей Ді, який над чимось регоче з Мейсеном. Її хлопець два останні дні майже не розмовляє з нею. Мабуть, тому, що знає: слова, написані минулої п’ятниці на галявині — чиста правда. Ми всі це знаємо. І не має значення, що Лайла з піною біля рота це заперечує.
 	Але коли я так явно натякаю, вона нарешті зауважує, що Джей
 	Ді розмовляє з Мейсеном. Коли вони встигли потоваришувати?
 	— Я сама розберуся зі своїм хлопцем, — каже Лайла. — А ти розберися з Треєм.
 	Я розвертаюся, відчиняю двері і сідаю в джип. Лайла обходить машину спереду і прослизає на пасажирське сидіння, але осад від нашої маленької сварки все-таки залишається. Як би я хотіла, щоб вона просто пішла. Щодня мене все дужче й дужче тягне сказати їй пару ласкавих слів, бо знаю, що вона мене ненавидить. Хочу вивести її на чисту воду, сама не знаю чому. Я важко виношу її. Тож у неї не менше приводів хотіти зірвати з мене маску. А Мейсен вказує мені на мою істинну особу з самої своєї появи тут. Ми з Лайлою обидві лицемірки.
 	— Ей, подивіться на Кейтлін, — каже Тен, підводячись і показуючи кудись через лобове скло.
 	Я вставляю ключ у замок запалювання, піднімаю очі та завмираю. Кейтлін знову розмовляє з Мейсеном.
 	Джей Ді кудись подівся, а вона стоїть прямо поруч із ним, усміхається і щось набирає на його телефоні. Потім віддає йому мобільник, і він забирає його в кишеню, дивлячись на неї зверху вниз.
 	Що це означає?
 	Серце в грудях б’ється, я стискаю кермо, пригнічуючи бажання схопити її за волосся і відтягнути від нього подалі. Чому в нього такий вигляд, ніби йому подобається те, що відбувається? Чому він дав їй у руки свій телефон?
 	— О боже, — крехтить Лайла — Що вона робить? — Схоже, вона й справді дурна лялька. — Тен хихикає. — Років за п’ять у неї буде четверо дітей від різних батьків. Ви тільки подивіться.
 	Вони регочуть, а в мене удари серця віддаються у вухах. Я
 	моргаю і опускаю очі.
 	Лялечка.
 	Лялька.
 	Дурна лялька.
 	Я підводжу очі і дивлюсь на Мейсена. Сучий син! Він називав «лялечкою» мене!
 	Я відвертаюсь, щоб вони не помітили мого сказу. Козел. Кейтлін із задоволеним виглядом відходить від Мейсена і прямує до нас.
 	— Ти що, дала йому свій телефон? — Запитує її Лайла, залізаючи колінами на сидіння і спираючись однією рукою на підголів’я, а іншою — на лобове скло.
 	Кейтлін закушує нижню губу і будує скромницю, потім береться за мої двері і грайливо відхиляється назад.
 	— Ну, я подумала, що після сьогоднішньої ночі він буде не проти отримати мій номер.
 	— Сьогоднішньої ночі? — З натиском перепитує Тен.
 	— Так, ми з ним вчора зіткнулися на парковці після чирлідінгу, — зізнається вона тихим голосом і червоніє. — І всю ніч очей не стуляли.
 	Вона так сильно виділяє останню фразу, начебто їй є що приховувати. У мене зводить шлунок.
 	— І який він? — Пошепки цікавиться Лайла.
 	— Справжній звір, — усміхається Кейтлін. — Я навіть здивувалася, що на мені не залишилося слідів від укусів.
 	— М-м-м.
 	Чую, як Лайла ледь чутно свиснула.
 	Господи Ісусе.
 	Кейтлін іде, усміхаючись, а я старанно вдаю, що їхня розмова мене не добила. Хотілося б вірити, що вона бреше. Він би на неї не зазіхнув. Мейсен начебто не прихильник швидкоплинних захоплень, так? Коли ми були у бібліотеці, він хотів мене. Мене. І це не могло пройти. Принаймні не так швидко.
 	Але… він сказав, що знає, де отримати те, чого хоче. Справжній звір. Укуси, суворість, те, з яким виглядом він бере те, чого хоче, нікого не питаючи... Вона добре його описала.
 	У мене знову грудка в горлі. І починає нудити.
 	— Значить, у поганих теж є позитивні сторони, — муркоче собі під ніс Лайла, дивлячись, як Мейсен сідає у свою машину. — А цей пірсинг — тримаю парі: він приємно холодить шкіру, навіть найніжнішу.
 	Тен кладе мені руку на плече. Я відволікаюсь від своїх думок і розслабляю руки на кермі. Кісточки пальців уже білі, як сніг.
 	— Поїхали, поїмо і пограбуємо міні-бар моєї мами до кіно, — каже він. — Увечері за кермом Лайла, тож я збираюся напитися в соплі.
 	Навряд чи зараз я можу поїсти.
 	Але, спостерігаючи за тим, як Мейсен виїжджає з паркування і їде невідомо до кого, я розумію, що мені не завадить щось міцне.
 	Поїздка в автокінотеатр у п’ятницю ввечері для кожного підлітка з машиною в Фелконс Віл – лише привід потусити з народом, особливо враховуючи, що кінотеатр відкрився після зимової перерви лише кілька тижнів тому. Стоїть чудова погода, там є намет з їжею, музика лунає з магнітол, і я сумніваюся, що хоча б чверть тих, хто приїхав, справді збирається сьогодні дивитися кіно.
 	Один з цих дурних модернових жахів з купою пригод і незрозумілою кінцівкою.
 	Після обіду я заїхала додому, переодяглася в джинсові шорти та майку і почекала, поки Лайла і Тен за мною заскочать.
 	Трей з Джей Ді приїхали відразу після нас, і ми всі припаркувалися в першому ряду. Вони одразу почали тинятися парковкою, балакати з усіма поспіль і веселитися, а я тим часом вирушила до намету. Мама не дозволяє нам пити калорійні напої, тож поїздка в кіно – рідкісна можливість випити коли.
 	Я підходжу до кіоску, встаю в чергу, беру стаканчик і насипаю в нього лід.
 	— Ти випустила його минулої ночі, — чую приємний голос.
 	Різко піднімаю голову — праворуч від мене стоїть Мейсен. У
 	метеликів у животі починається свято.
 	Опустивши очі, бачу, що в його руках мій інгалятор, і нервово оглядаюся, щоб переконатися, що за нами ніхто не спостерігає. Я вихоплюю ліки в нього з рук і засовую до кишені. Чорт. Мабуть, забула його на підлозі у бібліотеці після того, як…
 	Знову повертаюся до автомата з газованою водою, мовчки наливаю колу в склянку і закриваю її кришкою.
 	— Як справи? Що нового? — Запитує він.
 	Але я відмовляюсь розмовляти. Забравши напій, просуваюся вперед разом із чергою, беру соломинку і невдоволено підтискаю губи. В голові спливає картинка: напів оголена Кейтлін обхопила його ногами на задньому сидінні машини. Я натискаю соломинкою на прилавок, намагаючись зняти упаковку, але вона зісковзує та ламається.
 	Викидаю її у смітник і беру нову. Як він міг так на неї дивитись?
 	Як він міг віддати перевагу мені? Як він міг цілувати її чи ще когось, окрім мене? Я думала, він інший.
 	— А, так ти все чула, — каже він, поки я вибираю цукерки. — Я
 	задоволений. Так і було задумано.
 	Я нахиляюся і беру пакет мармеладу.
 	— Нікому немає діла до того, чим ти зайнятий, придурок.
 	Він підходить ще на крок ближче.
 	— У тебе ж є хлопець, — каже він і знизує плечима. — А у Кейтлін страшенно класна фігура, та й у ліжку вона добра…
 	Я так сильно стискаю в руці стаканчик, що з нього злітає кришка, кола виплескується і тече по моїй руці.
 	Прокляття.
 	Він посміхається, а я хапаю серветки і кидаюся судорожно витирати руку.
 	Добра у ліжку? Від однієї лише думки про те, що він з нею був, що торкався до неї, мені хочеться засунути гумовий член йому в ніс.
 	Козел.
 	І я не маю хлопця. Лише кавалер на випускний бал. Він нахиляється ближче і самовдоволено заявляє: — Ти ревнуєш.
 	Я знову одягаю кришку на стаканчик, викидаю брудні серветки і повертаюся до нього, сяючи очима.
 	— Лялечка, значить? — обурено питаю я, різко змінюючи тему, щоби не продовжувати цієї розмови. — Чи дурна лялька? Ти знущаєшся?
 	Він починає реготати.
 	— Я думав, ти швидше здогадаєшся.
 	— Не смій мене більше так називати!
 	А потім кидаю погляд убік і помічаю пару дівчат зі школи, які цікаво косяться на нас. Я знижую голос.
 	— І я не ревную. Просто не хочу, щоб ти втягував мене у свою брудну метушню.
 	Він ще на крок наближається і кладе руки на прилавок, позбавляючи мене можливості піти. Тепер ми стоїмо вже віч-на-віч.
 	— Мені не подобається, що він тебе чіпає, — Мейсен дивиться на мене зверху вниз.
 	Швидше за все, він говорить про сьогоднішню ситуацію на парковці. Він побачив, як Трей поцілував мене в лоба.
 	Я простягаю руку, беру відерце для попкорну і трясу його в руках, демонструючи, що воно пусте.
 	— На, римай. — Притискаю відерце до його грудей. — Ось настільки мене хвилює, що тобі подобається, а що — ні. — Я пхаю його Мейсену в руки, повертаюся і йду.
 	— Ей, все нормально? — Запитує хтось.
 	Я підводжу очі й бачу Тена. Ми вже майже біля каси. Я
 	завмираю, помітивши, що він поглядає то на мене, то на Мейсена. У нього в руках срібляста пляшка для води. І я точно знаю, що там усередині: ром з колою.
 	Ігноруючи його питання, кидаю погляд на Мейсена. Він ставить відерце для попкорну на прилавок і прямує в мій бік, не відводячи очей. Я відчуваю жар, що походить від його тіла, але тримаю себе в руках і зухвало здригаю підборіддя. Він подонок, і єдина мета його життя – зробити мене нещасною.
 	Однак він нічого не говорить і прямує до дверей. Коли він іде, Тен голосно видихає і знову повертається до мене.
 	— Якщо ти ще не звернула уваги, — каже він, — він скажено тебе хоче.
 	Я відвертаюся, намагаючись подолати бажання вплутатися в чергову суперечку. Він скажено мене хоче? Він явно не виглядає як людина, яка вмирає від хтивості. Аж ніяк.
 	Я плачу за газировку та мармелад і разом із Теном виходжу з намету. Він прямує до хлопців у кабріолеті, а я йду повз машини до БМВ Лайли, що стоїть далеко попереду, і намагаюся не шукати очима Мейсена. Вже темніє, але екран добре освітлює майданчик. Цвіркуни стрекотять у траві. Бачу Трея. Він стоїть біля своєї машини та фліртує з якоюсь дівчиною.
 	Чудово.
 	Іду далі й уповільнюю крок біля великого чорного пікапа.
 	Машина Мейсена.
 	Озирнувшись, бачу, що він стоїть неподалік, в оточенні новоспечених друзів, серед яких Джей Ді, розмовляє з ними і сміється. Люди тиняються туди-сюди, розмовляють, і ніхто не дивиться на мене. Я відчуваю несподіваний приплив натхнення.
 	Стримуючи посмішку, ставлю колу на землю, поруч із колесом,
 	кладу поруч пакетик із мармеладом, відчиняю ліві задні двері та залізаю в машину. Зачинивши двері, одразу помічаю, як темно в салоні. Тоді на автомийці я не звернула на це уваги. Вікна, схоже, сильно затоновані.
 	Чорний шкіряний салон просто сяє, як і фарба ззовні, і мене огортає багатий, насичений аромат шкіри, такий же п’янкий, як запах Мейсена. Я облизую губи, нахиляюся і відкриваю скриньку між передніми сидіннями в пошуках чогось, чим можна писати.
 	Мені трапляються дрібні гроші, кілька чеків, якісь інструменти.
 	Потім бачу ручку, дістаю її, натискаю кнопку зверху і пробую на руці.
 	Чорна.
 	І тут абсолютно все, дідько, чорне. Якщо я щось напишу, то не буде видно. Знову залізаю в ящик і намацую щось довге. Витягаю цей предмет – щось на кшталт кишенькового ножа.
 	Серце починає битися швидше. Він потвора, звичайно, але я зовсім не впевнена, що готова дійти до такого ступеня вандалізму. У голові починає грати Before He Cheat Кері Андервуд.
 	Беру ніж і натискаю кнопку, підскочивши від гучного клацання.
 	Голе лезо, його вигин різкий і страшний. Тримаю ніж вістрям вгору, уважно його розглядаю і думаю, чи варто залишати таке послання, бо воно коштуватиме йому дуже дорого.
 	А потім уявляю, як він осідлав Кейтлін на цьому самому сидінні, і вже готова зробити набагато більше, ніж просто зіпсувати шкіру.
 	Але раптом двері відчиняються, і я знову підскакую: це Мейсен.
 	Він зачиняє за собою двері машини.
 	Охнувши, виставляю ножа перед собою і розвертаюсь, щоб втекти через протилежні двері.
 	Вона піддається, але він дотягується до неї і замикає.

 	У пікапі знову темно.
 	І тоді Мейсен обіймає мене руками. Дихання перехоплює. Він притягує мене спиною до себе і тримає, хоч я й опираюсь.
 	— Відпусти! — верещу я, намагаючись звільнитися.
 	— Так ти ревнуєш? — гарчить він мені просто у вухо, і я чую в його голосі посмішку. — Тебе розлютило, що мені нічого не вартує тебе кимось замінити? Тому ти тут і збиралася споганити мою машину?
 	Я сіпаюся, намагаючись позбутися залізної хватки.
 	— Змирись, — каже він. — У всіх жінок між ніг одне й те саме, і якщо я не отримаю те, що мені потрібно, від тебе, то завжди можу знайти когось, з ким не доведеться так морочитися.
 	Кретин. Звісно, я для нього ніхто. Я навіть не здивована. Намагаюся звільнитися, але він ще міцніше стискає мене і, знущаючись, заявляє: — Якщо тебе це зовсім не напружує, тоді що ж ти так вириваєшся?
 	Мені важко дихати, і на шиї виступає холодний піт. Я перестаю брикатись, заспокоюю подих і намагаюся говорити спокійно.
 	— А тепер відпусти мене.
 	Він послаблює хватку, я вислизаю і беруся за ручку дверей. Але він простягає руку і тримає їх, заважаючи мені відчинити.
 	— Я зовсім не думав про тебе в ліжку з тим дівчиськом учора вночі, — каже він. — Вона просто вогонь, так завела мене… Їй подобалося, як я її чіпаю, а мені подобалося, що їй подобається… — Він каже жорстокі, непробачні слова прямо над моїм вухом, його дихання колише мені волосся. — Вона незвична, не нудна і не зарозуміла. Вона чудова.
 	У мене починає тремтіти нижня губа, а очі наповнюються сльозами. Але я напружую кожен м’яз, намагаючись це приховати. Зарозуміла. Нічим не примітна.
 	Нудна.
 	— Скажи мені, що ти ревнуєш, — вимагає він.
 	— З чого б мені ревнувати, якщо мені немає до цього діла?
 	Він нахиляється ще нижче. Я відчуваю спиною його тіло, а на шиї його дихання.
 	— Скажи мені, що ти зараз намагаєшся не думати про те, як сильно мені сподобалося її трахати. Хоч раз скажи мені правду — і я відпущу тебе.
 	Хоч раз сказати йому правду? Що йому сказати? Що він хоче почути? Що це боляче? Що мені сподобалося з ним цілуватися, коли ми минулого разу тут опинилися, та й потім теж? Що я не хочу, щоб до нього торкався хтось ще? Та пішов він. Нічого я не скажу йому.
 	— Що не можеш? — У нього тихий і майже засмучений голос. — Чи не можеш поговорити зі мною чесно?
 	А потім бачу через пелену сліз, як він нахиляється до вікна, дихає на скло прямо переді мною і пише пальцем.
 	СТРАХ.
 	Я хитаю головою.
 	Самотність, порожнеча, удавання, сором, страх… Що він
 	робить? Що це означає? Сльози все норовлять виплеснутися з очей, я голосно видихаю і стираю з вікна букви.
 	— Ти козел. Просто тримайся від мене подалі.
 	Знову намагаюся відчинити двері, але він хапає мене за руку.
 	— Я з нею не спав.
 	Я завмираю і трохи повертаю голову. Що?
 	— Я збрехав, — каже він. — Вчора запросив її повечеряти, щоб змусити тебе ревнувати, а сьогодні, коли вона почала натякати всім підряд на те, чого не було, не став їй заважати. Але я до неї не доторкнувся.
 	Його гаряче подих обпалює мені шию. Здається, він нахилився
 	до мого волосся.
 	— Не хочу завдавати тобі болю, — шепоче він, і по тону чути, що його переповнюють почуття. — Мені ніхто більше не потрібний. Я думаю лише про тебе. — Він замовкає. У нього тремтить голос. — Увесь час про тебе думаю, Раєн.
 	Про мене.
 	— Вибач, — продовжує він. — Просто треба було якось тебе розворушити. Я хотів знати правду.
 	Я повертаюсь і дивлюся на нього крізь сльози.
 	— Не доторкнувся до неї, кажеш?
 	Він киває.
 	Я замахуюсь, щоб ударити його, але він перехоплює руку, садить мене до себе на коліна і гладить по обличчю.
 	— А в мене було повне право, — намагається він мене вколоти, особливо коли ти дозволяєш цьому виродку тебе лапати, хоча знаєш, що у мене від тебе стояк на тиждень.
 	Я закушую нижню губу, намагаючись не заплакати. Ніколи не плачу перед хлопцями.
 	— Ти мене заводиш. — Він бере мене за щоки, прибирає волосся з очей і витирає з лиця сльозинку. — Боже, як же ти мене заводиш. Ти зводиш мене з розуму. І я хочу, щоб тобі теж подобалися мої дотики. Тобі вони подобаються?
 	Я дивлюся йому в очі і читаю в них благання. Навіть не благання, а пекучу необхідність. Він так відчайдушно хоче почути, як я це вимовляю.
 	І в цей момент розумію, що хочу бути єдиною дівчиною, на яку він колись так дивився.
 	— Ти не нудна, — м’яко каже він. — І не звичайна, і не зарозуміла.
 	Ти мене іноді дратуєш, але в той же час захоплюєш. Тільки ти.

 	Обличчя Мейсена приховано у тіні, але я відчуваю його всім тілом. Він притискається до мене чолом і каже напівголосно, а в мене всередині наче ураган.
 	— Нас із тобою не помітять. Знаю, ти цього боїшся. Ти — досконалість. А я не вписуюсь у їхній світ. Ти — красуня, а я — поганий хлопець, так?
 	Його подих обпалює мені губи. Я кладу долоню поверх його руки у мене на щоці, просовуючи свої холодні пальці між його гарячими.
 	— Яка нам до них справа, Раєн? Ніхто не дізнається, що ми відчуваємо.
 	Очі вже болять через те, що я стримую сльози. Я тяжко зітхаю і даю їм волю. Потім перекидаю ногу через його коліна і сідаю на нього верхи. Стискаю в кулаку його футболку, наші губи всього в парі сантиметрів одна від одної.
 	— Якщо ти все-таки торкався до неї, — кажу я, схлипуючи, — це буде дуже підло з твого боку.
 	Він киває.
 	— Знаю. Про всяк випадок спеціально для тебе залишу в машині ніж.
 	Я сміюся і цілую його. Він кладе руки мені на стегна, і я притискаюся до нього. Обіймаю за шию і цілую глибше. Тепло проходить через губи і розтікається по тілу, до кінчиків пальців ніг.
 	Але я відсторонююсь і повертаю голову у бік лобового скла.
 	Чорт. Повз ходять люди, я бачу двох хлопців у машині перед нами та ще кількох – у сусідній.
 	Мейсен цілує і покусує мою шию.
 	— Скло затоноване, — бурмоче він, не перериваючи процесу, — набагато сильніше, ніж дозволено законом.
 	Я знову повертаюся до нього і не можу відірватись від його губ.
 	Музику і сміх чути лише за кілька метрів від нас. Ми оточені звуками, але нам начхати. Хтось, хто проходить повз пікап, мигцем заглядає всередину, і я випускаю стогін.
 	Мейсен знову переходить від губ до шиї. Я відчуваю, що його бажання росте, заплющую очі і притискаюся до нього.
 	Він піднімає голову, бере моє обличчя в долоні та витирає сльози великим пальцем.
 	— Хоч раз скажи мені правду.
 	Я облизую губи, згоряючи від бажання знову поцілувати його, але він завзято дивиться мені у вічі. Ні, цей хлопець не дасть зіскочити з гачка.
 	Я нахиляюся і притуляюсь до нього чолом.
 	— Мені не подобаються бутерброди з сиром, — зізнаюся я, закушуючи губу. — «Міст у Терабітію» [9] – моя улюблена книга. Нам читала її вчителька у п’ятому класі, і я потім ще довго була під враженням. Я готую бублики з перцем халапеньо, бо одного разу мама сказала, що це улюблена страва батька. — Піднімаю очі і бачу, що він дивиться на мене так само пильно. – Він покинув нас, коли мені було чотири, і з того часу я його не бачила. Якщо мама вдома, я їх не печу.
 	Я прикушую губу сильніше, але він притискає її великим пальцем. Розуміє, як я хвилююся.
 	— Я не лажу з сестрою, — продовжую розкривати душу. — Та й стосунки з мамою останнім часом зіпсувалися. Знаю, що здебільшого це моя вина. Я сплела навколо себе величезний кокон і припинила пускати в нього людей. — Я замовкаю, а потім додаю: — Більшість із них.
 	До очей приливають сльози, і в мене виривається схлип. Він притягує мене до себе рівно настільки, щоб дотягнутися до губ та поцілувати.
 	— Ніяк не можу насититися тобою, — каже він.
 	Я посміхаюся крізь сльози.
 	— А іноді… — продовжую я, насолодившись черговим поцілунком, — іноді, коли я бачу Лайлу, мені хочеться наплювати прямо на неї.
 	Він раптом хмикає, а потім і зовсім починає реготати. Його обличчя розпливається в посмішці, а тіло тремтить від сміху. Я знову цілую його. Наші губи зливаються докупи.
 	— А минулої п’ятниці, — шепочу я, граючи язиком з його нижньою губою, — після миття авто…
 	— Так-так? — Він опускає руки мені на стегна і злегка крехтить, коли я притискаюся впритул.
 	— Я думала про тебе, — шепочу я йому на вухо. — Думала, коли лягла в ліжко.
 	Його пальці впиваються мені в стегна, він тихенько гарчить, покриваючи мене поцілунками і важко дихаючи. Губи спускаються вниз по шиї, і я ледве помічаю, що одна з лямок майки зісковзує з плеча, яке миттєво зігрівається від тепла його губ.
 	Злегка обійнявши, він не дає мені зрушити з місця і знову заривається в шию, з насолодою вдихаючи мій запах.
 	— Відчуваєш мене? — шепоче він, притискаючись до мене стегнами.
 	Досі схлипуючи, я починаю тертися об бугор у нього між ніг.

 	— Так.
 	І раптом зауважую: щось змінилося. Повітря пестить мою шкіру там, куди раніше не проникало.
 	Ліфчик. Він розстебнув ліфчик.
 	Бретельки спадають з плечей, і з того боку, де сповзла майка, видно оголені груди. Я швидко піднімаю руки та прикриваюся.
 	— Мейсене, ні.
 	І він не зупиняється. Цілує мене, міцніше притискає до себе.
 	— Я не можу зупинитись.
 	— Але ж нас побачать.
 	Він дивиться прямо мені у вічі, не відриваючись від губ.

 	— Ніхто більше тебе не побачить, крихітко. Тільки я. І я хочу поцілувати тебе.
 	— Ти вже мене цілуєш.
 	Він кусає мене за губу і шепоче:
 	— Я хочу поцілувати тебе в іншому місці.
 	О Боже.
 	Дихання частішає, низ живота наливається теплом, змушуючи клітор пульсувати, а тіло — жадати його дотиків. Ніколи я не була така збуджена.
 	Уважно дивлячись на мене, він прибирає мої руки, знімає з плеча другу лямку і спускає вільну майку разом із ліфчиком униз, під груди.
 	— Мейсен, — нервую я, намагаючись прикритися, і дивлюсь на всі боки. Два хлопці стоять прямо біля машини.
 	Але Мейсен бере мене за руки, розводить їх убік і хитає головою, ледь помітно посміхаючись.
 	Мене охоплює страх. Серце б’ється сильніше, але я чекаю продовження.
 	— Боже, та ти тільки подивися на себе, — видихає він, пожираючи очима мої оголені груди. — У тебе приголомшливе тіло.
 	По руках повзуть мурашки, від одного його погляду мої соски твердіють.
 	— Відвези мене звідси, — шепочу я, пригорнувшись до нього, — і я дозволю поцілувати мене, де тільки захочеш.
 	— Звучить привабливо, — відповідає він. — Можливо наступного разу.
 	Обхопивши мене за талію, притягує до себе і зсувається трохи вниз, так, щоб його рот виявилася прямо навпроти моїх грудей.
 	— Мейсен, — зітхаю я. Він ніжно охоплює зубами лівий сосок, пускаючи по всьому тілу електрику, яка скупчується між ногами. — Боже мій, але ми не можемо…
 	Він повністю бере сосок у рот, я хапаюся за його плечі, зажмурююсь і нарешті забуваю, що ззовні зібралася добра половина мого класу.
 	— Так, — шепочу я, починаючи дихати частіше, обіймаю його за шию і притягую до себе.
 	Його язик, вологий і гарячий, грає з моїм соском, збуджуючи.
 	На хвилину він відривається, щоб попестити всі груди цілком.
 	Ззовні доноситься сміх. Я намагаюся повернути голову, але Мейсен низько нахиляється наді мною, змушує лягти назад і переходить до другої.
 	Я зі стоном заплющую очі і закидаю голову.
 	— Мейсене, нас же помітять.
 	Але це жалюгідна спроба, і він знає про це. Охоплює мій сосок губами і з силою втягує в рот, я вмираю від бажання скоріше обхопити його ногами, відчути його чоловічу силу, але поки що це неможливо.
 	Його губи та зуби продовжують досліджувати моє тіло, тягнуть і посмоктують, доки я не заливаюся жаркою фарбою. Потім відкидаюся на спину, даючи можливість розцілувати шию і дістатися до губ. Притискаюся до нього стегнами і починаю тертися, а він цілує і пестить мою шию. Хочу відчути через джинси кожен сантиметр. Я така волога.
 	Раптом він різко відсторонюється від мене. Я розплющую очі і бачу, що він знімає футболку. Ковзаю поглядом по татуюванням: на руці, на плечі і декільком на грудях і животі.
 	Він знову тягне мене до себе, притискаючись грудьми до моїх грудей.
 	— Хочу відчути тепло твоєї шкіри.
 	Одну долоню він кладе на мої груди, а другою залазить у шорти ззаду і міцно стискає сідниці.
 	Я дивлюсь у його смарагдові очі. Ми обидва важко дихаємо, але я бачу, що він затримує подих, ніби у чомусь сумнівається.
 	А я раптом розумію: мені не страшно, що нас помітять.
 	Набагато більше мене лякає те, що він може зупинитися.
 	Не зупиняйся.
 	Сльози обпікають очі. Як я втомилася. Втомилася тримати у собі свої почуття, мовчати про них. Втомилася бути кимось іншим і робити помилки, які не хочу робити.
 	Я хочу все відчути до кінця. Хочу розчинитись у ньому і не хочу, щоб це закінчувалося.
 	— Мейсен. — Я гладжу його по обличчю і притискаюсь головою, тихо продовжуючи: — Можна я скажу тобі ще щось справжнє?
 	Він киває.
 	Я прослизаю рукою між нами і притискаю долоню до його члена.
 	— Я хочу, щоб ти взяв мене.
 	Його очі округляються, а я кусаю його за губу. Так, такого він явно не очікував.
 	Він видихає. Звичайно, він вражений, але просити двічі його не доводиться. Обхопивши за талію, він перевертає мене на спину, і я охаю, сама не знаю, від хвилювання чи від збудження. Він підводиться, наскільки це можливо, і нависає наді мною, розглядаючи моє тіло. Я закушую губу, намагаючись не посміхатися надто широко.
 	Підтягнувшись до нього ближче, дивлюся йому в очі та розстібаю ремінь, але він мене зупиняє.
 	— Я сказав, що хочу поцілувати тебе скрізь, — нагадує він, не зводячи очей з моїх шортів. — Знімай їх.
 	Нервово глянувши у вікно, я бачу, що хтось проходить повз. І
 	від цього течу ще сильніше. По всьому тілу розливається тепло.
 	Господи, що ж ми робимо.
 	Проковтнувши грудку в горлі, розстібаю ґудзик на шортах і приспускаю їх.
 	Мейсен дивиться на мої червоні мереживні трусики, повільно проводить пальцем по внутрішній стороні стегна і відтягує їх убік.
 	Від одного погляду мені хочеться стогнати. Будь ласка, доторкнись до мене.
 	— Ти там завжди така гладенька? - Запитує він, не відриваючи від мене очей.
 	— Ти теж мене хочеш?
 	Він усміхається, і наші погляди зустрічаються. Я провожу рукою по його грудях, а потім обіймаю за шию. Таке дивне відчуття. Іноді мені здається, що я знаю його. Знаю давно та дуже добре. Нам так легко разом, і навіть коли ми злимось один на одного, це почуття здається знайомим. І тут до мене доходить, що насправді нічого про нього не знаю.
 	— Мейсене, звідки ти приїхав? — Запитую я, дивлячись на нього допитливо. - Де твої батьки? Від чого ти ховаєшся?
 	Він насторожено дивиться на мене, потім прибирає руку і ніжно гладить мене по обличчю.
 	— Тут нема на що дивитися. Зроби темноту в очах.
 	Що?
 	Раптом відчуваю, як його язик торкається мене внизу, і напружуюся всім тілом.
 	— О Боже.
 	Він повільно водить язиком вгору-вниз, пестить клітор, а потім намацує дірочку і накриває її губами.
 	Я вигинаю шию і спостерігаю за ним, важко дихаючи. Він стогне, пестячи мене язиком, а потім охоплює губами клітор і продовжує лизати його, посмоктувати і грати з ним.
 	Між ніг у мене все пульсує, я відчуваю його гаряче дихання і течу, все більше і більше збуджуючись.
 	Він згинає мою ногу в коліні і відсуває убік, вивільняючи більше місця. А потім ще жадібніше впивається в мене. Його язик бігає моїми складками, він покусує клітор, потім обхоплює губами, посмоктує і доводить до того, що я скрикую.
 	— Будь ласка, — шепочу я. — Ах…
 	Він закриває мені рота рукою, продовжуючи пестити, а я піднімаю очі і бачу Трея прямо за склом.
 	Дихання перехоплює. Мої очі розширюються. Він стоїть прямо
 	біля правих задніх дверей і когось кличе.
 	От лайно.
 	— Блін, Трей, — говорить Мейсен, посміхаючись і знову проводячи язиком вгору-вниз, — у твоєї дівчинки там так вузенько.
 	Я повертаю голову, намагаючись вивільнити рота.
 	— Мовчи! — шепочу я.
 	Він продовжує мене лизати та смоктати.
 	— Дякую, що позичив мені її на сьогодні.
 	А потім він знову заривається мені між ніг і нарешті проникає язиком усередину.
 	Я роблю вдих і ахаю, а він знову закриває мені рот і рухає язиком усередині, іншою рукою пестячи клітор.
 	Я починаю похитувати стегнами, допомагаючи йому
 	проникнути глибше. Мої груди коливаються. Обійнявши, притискаю його до себе і відчуваю, як рухається його язик всередині мене, поки всі м’язи не зводить так, що вони починають горіти.
 	— Так! — скрикую я, незважаючи на те, що він закриває мені рот.
 	Мене накриває хвилею оргазму. Вона розходиться колами, доходить до живота та стегон. І я закидаю голову, з жахом дивлячись на Трея та іншого хлопця. Вони стоять за вікном, прямо переді мною. Я обома руками притискаю руку Мейсена, що закриває мені рота, заглушаю стогін і молюся, щоб ніхто не почув мене через двері.
 	Груди піднімаються і опускаються, неймовірне відчуття
 	охоплює все тіло, з голови до п’ят.
 	Мейсен опускає руку, кладе мені долоню на груди, а потім відпускає. Піднімається і нахиляється наді мною, спираючись на двері, щоб не впасти, поки розстібає джинси. Ритм серця знову починає зашкалювати.
 	Він дивиться на мене зверху вниз, і його очі сповнені бажання.
 	— Знімай трусики, а то я порву їх на шматки.
 	Я нервово поглядаю нагору, боячись, що нас помітять. Що якщо машина гойдатиметься?
 	Він залазить у кишеню на спинці переднього сидіння, дістає презерватив та розриває зубами упаковку. Він зберігає презервативи прямо тут?
 	Жмурячись, я пильно дивлюся на нього.
 	Він бачить мій погляд і сміється.
 	— Не переживай. Ти єдина, з ким я тут займаюся цим.
 	Тоді чому ти зберігаєш презервативи на задньому сидінні машини? Про всяк випадок?
 	Він запускає руку в джинси і дістає член, вже жорсткий і готовий. Я спостерігаю, як він одягає презерватив, і в мене захоплює дух.
 	Я кладу руки йому на груди, сама не знаю, чому: бо хочу торкнутися чи бо мені страшно.
 	Я займалася цим лише раз, два роки тому. Це була помилка. Так що для мене це вдруге, і я хвилююся.
 	Він зупиняється і дивиться на мене.
 	— Ну ж бо, знімай, — шепоче він. У його очах читається благання.
 	Я облизую губи, важко дихаючи. Тиск зашкалює. Повільно опускаю руки, тремтячи всім тілом, стягую трусики і скидаю їх на підлогу. Я хочу його. Адже немає нічого поганого в тому, щоб дати йому відчути мене трохи краще? Скоро попрошу його зупинитися і відвезти мене кудись.
 	— Тільки одну хвилину, гаразд? — благаю я, підвівшись і проводячи рукою по його грудях. — А потім нам треба буде зупинитись.
 	Він усміхається куточком губ, піднімає моє коліно і
 	притискається членом до внутрішньої сторони стегна.
 	— Тільки хвилину, — обіцяє він. — А потім я зупинюся.
 	Повільно і розмірено присуваючи стегна, він опускається до мене і проникає всередину. Відчуваю, як він важко просувається вперед, входить все глибше і нарешті виявляється цілком у мені. Я не можу стримати стогін.
 	— От чорт, — зітхає він і завмирає. Його обличчя спотворюється, неначе від
 	болю. — Раєн…
 	Тяжко дихаючи, він лягає на мене, і його груди торкаються моїх сосків. Я вся тремчу, насолоджуючись дотиками його пальців, сильніше згинаю коліна і розсовую ноги.
 	Лише хвилину.
 	Він цілує мене. Щойно встигаю звикнути до нього, як він виходить і знову входить до кінця, розтягуючи мене зсередини.
 	— О Боже.
 	Звідкись здалеку долинає музика з екрану. Ще чую нерозбірливі голоси людей поблизу.
 	Але бачу лише його одного. Він торкається губами моїх губ, обпалюючи подихом шкіру. Його рухи стають швидкими та різкими.
 	Піднявши очі, помічаю, що він, як і раніше, тримається за двері, а м’язи його рук надулися і напружені.
 	— Поглянь на мене, — шепоче він.
 	Я опускаю очі, облизую його сережку і чую тихий стогін. Пікап тремтить від наших рухів, я скиглю, впиваючись пальцями в його стегна.
 	— Машина трясеться, — стривожено кажу я. — Ми маємо зупинитися.
 	Але він тільки стогне і, навпаки, продовжує з новою силою. Мої груди гойдаються, я задихаюся від задоволення. Яка насолода – відчувати його в собі. З кожним поштовхом я сильніше притискаю його до себе, рухаючи стегна назустріч, щоб він міг увійти ще глибше.
 	— Мейсен, — продовжую облизувати та покусувати його шию і відчуваю наближення другого оргазму, — мені так добре.
 	Він бере мене за сідниці і притягує ще ближче, починаючи діяти ще жорсткіше. Його дихання збите. Я чую, як під нами скрипить пікап, і кидаю нервовий погляд на вікно.
 	— Пригальмуй! — благаю я. — Авто…
 	Але він тільки гарчить і нахиляється, щоб мене знову поцілувати і вкусити за губу. Я опускаю руки, охоплюю його попку та не даю йому вийти. А він продовжує щоразу проникати в мене.
 	— Так, так, — скиглю я, відчуваючи себе на піку другого оргазму і покриваючи його шию швидкими, легкими поцілунками. — Мейсене, хвилина ще не закінчилася?
 	— Вже майже, крихітко, — глузливо відповідає він.
 	Його член упирається у щось у глибині, і з мене виривається стогін. Внутрішні м’язи стискаються і охоплюють ще щільніше.
 	— От чорт, — стогне він, закриваючи мені рот рукою і рухаючись ще швидше.
 	Входить востаннє і зупиняється. Я відчуваю, як його тілом пробігає тремтіння. Він важко дихає просто мені у вухо.
 	Я проводжу рукою вгору по його вологій від поту спині і заплющую очі. Зображення як у тумані. Все довкола обертається.
 	Оргазм прокочується хвилею по всьому тілу, і я відчуваю одночасно щастя, смуток і втому. Я не хочу, щоб це закінчувалося.
 	Але, чорт забирай, нам не варто було робити це тут. Він спокійно лежить на мені, все ще не відриваючи рук від дверей. Його голова у мене на плечі. І я лежу спокійно й тихо.
 	Не хочу навіть намагатися з’ясувати, чи нас помітили. Невже я справді думала, що, почавши, ми зможемо зупинитися?
 	Він підводить голову і дивиться на мене. Я трохи посміхаюся, мріючи, щоб ми зараз були десь у дрімучому лісі, а не на переповненій парковці, там, де можна безкарно простояти всю ніч і повторити.
 	Він зводить брови, наче підбирає слова.
 	— Раєн, я…
 	— Що?
 	Але він мовчить.
 	Я торкаюсь його щоки, але він тільки мотає головою і відводить очі.
 	— Нічого. Все нормально.
 	Нормально? По шкірі пробігає холодок.
 	Що нормально?
 
 Розділ 12

 Раєн

 	Він перебрався на переднє сидіння і відвіз нас із кінотеатру. Я
 	весь цей час ховалася ззаду, приводячи себе в порядок, а зараз сиджу поруч із ним і намагаюся розплутати волосся.
 	Закушую щоку зсередини, бо починаю хвилюватись. Пікап безперечно хитався.
 	Будь-хто міг побачити, як я залазила в машину, і всі знають, чия вона. До того ж Мейсен сидить мовчки і дивиться на дорогу. Жодного разу навіть не глянув на мене.
 	Типовий хлопець. Каже все що завгодно, аби залізти дівчині в трусики, але всі сильні почуття та красиві слова немов випаровуються, коли він отримує те, чого хотів.
 	Неважливо.
 	Я пристібаюсь. Паркування кінотеатру далеко позаду. Попереду пуста темна дорога.
 	— Я залишила сумочку в машині у Лайли, — кажу я швидше собі, ніж йому. — Треба вигадати легенду, чому я пішла і як дісталася додому.
 	— Нічого страшного, адже ти чудово вмієш брехати.
 	Я кидаю у його бік суворий погляд. Бачу, що він весело посміхається у відповідь, і одразу розслабляюся.
 	Може, мені взагалі не треба буде брехати. Просто скажу, що мене підвозив Мейсен Лоран. Що тоді може статися?
 	Погляд падає на дисплей радіо, і я бачу назву пісні, яка грає з iPodу. Усміхаючись на весь рот, додаю гучність.
 	Мейсен поглядає на мене, мабуть, не розуміючи, чому я так радію.
 	— Ти що?
 	Я показую на екрані, де написано: «Eminem – Without Me».

 	— У мене є один друг. Його бісить мій музичний смак, — кажу я. — Якось я відправила йому цю пісню. І це призвело до довгої суперечки, яка досі не закінчилася.
 	— Друг-хлопець?
 	Я відкидаюсь на спинку сидіння.
 	— У початковій школі наші вчителі зробили нас друзями по переписці, — пояснюю я. — А коли навчальний рік закінчився, ми продовжили писати одне одному і продовжуємо досі. Він живе в Тандер-Бей, але ми ніколи не зустрічалися.
 	Мейсен дивиться вперед, на дорогу, його груди розмірено піднімаються і опускаються. Він же не ревнує?
 	У нас із Мішею нічого не було.
 	— Ти все йому розповідаєш? — цікавиться Мейсен, як і раніше, не дивлячись на мене.
 	Я дивлюся на нього, примружившись. Може, він здогадався, що Міша важливий для мене.
 	І тепер роздумує, чому друг по переписці мені ближче, ніж він. Міша й справді незамінний. Але навіть йому я не розповідаю все. Повертаю голову і починаю дивитися у вікно.
 	— Я розповідаю йому більше, ніж будь-кому іншому. —  А ти йому брешеш?
 	— Так, — чесно відповідаю я. — Він знає ту мене, якою я хочу бути.
 	Чомусь мені не соромно зізнаватись у цьому Мейсену. Мама, сестра, вчителі, друзі — усі намагаються мене судити. Начебто є якісь правила, за якими я маю жити.
 	Навіть перед Мішею я відчуваю провину за те, що багато говорю, але мало роблю, і сподіваюся, що він ніколи не дізнається, якою я буваю жахливою. Хочеться, щоб він думав, що я краща, ніж є насправді.
 	А з Мейсеном у мене таке почуття, ніби, що б я не зробила, він не стане від цього менше мене хотіти. Начебто його смішать мої недоліки, а разом з його недоліками — мінус на мінус дають плюс, і всіх все влаштовує.
 	— Збираєшся писати йому про сьогоднішній вечір?
 	Я повертаюсь до нього, посміхаючись куточками губ.
 	— Напевно. А тебе це напружує?
 	Він хитає головою, не відриваючи очей від дороги.
 	— І ти не ревнуватимеш?
 	— Друзі тобі ще знадобляться, — відповідає він.
 	Я веду бровою. Що він, блін, має на увазі?
 	Мейсон заїжджає на доріжку біля мого будинку, під’їжджає до парадних дверей та зупиняється. Я відстібаю ремінь і кошуся на його праву руку. Зараз вона лежить на колінах, а півгодини тому пестила мене.
 	Ніхто не знає, що це за відчуття.
 	Я заплющую очі і відчуваю укол самотності. Чому він відсторонюється? Я не така дурна, щоб подумати, що ми тепер пара. У мене ніколи не було звички чекати від людей надто багато. Але тепер мені стає ніяково. Хмари згущуються, і мені вже здається, що сьогоднішній вечір був великою помилкою. Це неприємно.
 	Не те, щоб я могла зізнатися в цьому йому, але…
 	— Добре, — зітхаю я, відчиняючи двері. — Ще побачимось.
 	Вилізаю з машини, зачиняю за собою двері та йду до будинку.
 	Потім чую, як грюкають водійські двері. Обертаюся і бачу, що Мейсен біжить за мною.
 	Зупиняюся.
 	Він бере мене за обличчя, підходить близько-близько і дивиться мені у вічі.
 	— Як його звати?
 	— Кого?
 	Він нахиляється до мене, його губи вже за якісь жалюгідні міліметри від моїх.
 	— Твого друга по переписці.
 	Я відчуваю губами його подих. Потім трохи прочиняю рота і на секунду завмираю. Боже, як він приємно пахне.
 	— Міша, — шепочу я.
 	Він цілує мене, і мої губи тонуть у його губах. Мої очі заплющені.
 	— Як як? — дражниться він. — Я не розчув.
 	— Міша, — видихаю я і знову впиваюся в його губи, проводячи по язику своїм. Притискаюсь до нього всім тілом і відчуваю опуклість на його штанах.
 	Він, нарешті, від мене відривається, знову збуджений, як на парковці.
 	— Дякую.
 	Він ще раз цілує мене у губи на прощання, розвертається і йде до машини.
 	Що це було?
 	Остаточно заплутана, спостерігаю, як він заводить двигун та їде. Задні фари ще довго видно у темряві нічної вулиці.
 	Я й так мало про нього знаю, але після кожної розмови мені здається, що знаю дедалі менше.
 	***

 	Я не бачила Мейсена усі вихідні. Субота пролетіла непомітно.
 	Ми з друзями провели весь день на футбольному полі, набираючи з новачків потенційних чирлідерок на наступний навчальний рік. А всю неділю я просиділа в кімнаті, слухаючи музику, роблячи домашнє завдання і пишучи Міші листи.
 	Три листи.
 	Два майже цілком складаються з усякої нудної, дурної фігні, а третє — про Мейсена — я порвала і викинула. Не знаю чому. Навіть не знаю, навіщо його взагалі написала.
 	Іду коридором школи вранці в понеділок, зупиняюся біля своєї шафки і починаю набирати код, але раптом помічаю чорний напис на дверцятах і зупиняюся.
 	Що завгодно, щоб тебе не хотіти,

 	Що завгодно, щоб тебе не любити,

 	Що завгодно, аби на інших дивитись.

 	Але нікого, крім тебе, не можу вглядіти.

 	Я посміхаюсь. Мейсен.
 	Сподіваюся, принаймні, що це його творчість. Мої щоки заливає фарба, видаючи несподіваний приплив радості. Чому так приємно знати, що він думав про мене у вихідні, а потім заліз до школи, щоби написати це?
 	Намагаюся придушити усмішку, але, як тільки відволікаюся і лізу в шафку, вона знову з’являється на обличчі. Беру речі для ранкових уроків та кладу їх у сумку.
 	Потім іду на мистецтво. Входжу до класу, одразу дивлюся на його парту і з полегшенням бачу, що він на місці. Не знаю, чому, але я постійно боялася, що ми більше не зустрінемося.
 	Він базікає з Менні і, як завжди, навіть не помічає мене або вдає, що не помічає.
 	Підходжу до своєї парти і вже збираюся розкладати речі, як раптом хтось ззаду налітає на мене, і я врізаюсь у стіл.
 	— Вибач, — чую я низький голос і відчуваю, як чиясь рука засовує мені в долоню згорнуту записку.
 	Я випростуюсь, повертаю голову: Мейсен. Але він уже йде в передню частину класу, посміхається мені через плече і викидає жуйку в смітник.
 	Стискаючи в руках клаптик паперу, сідаю і вдаю, що нічого не сталося.
 	Він повертається, сідає і продовжує розмовляти з Менні. Я кладу записку на коліна, опускаю очі, розгортаю її та читаю. З нетерпінням чекаю можливості знову тебе поцілувати. Приємні мурашки біжать по шкірі. Прибираю записку в кишеню, вдаючи, що мене анітрохи не хвилює вся ця романтичне нісенітниця. Зовсім не хвилює. І що люди у ній знаходять?
 	І, зрозуміло, я не прокручувала в голові події в автокінотеатрі тисячу разів за вихідні, згадуючи, які чудові його поцілунки.
 	Але тут я піднімаю очі і бачу, що до класу входить Трей. Усередині щось обривається. Я так хотіла, щоб поряд був тільки Мейсен, але Трей знову псує свято. Треба просто відшити його.
 	— Схоже, тобі й справді подобається мистецтво, — кажу я, коли він ставить стілець поруч зі мною. — От же всі повеселяться!
 	— Усі мене зрозуміють, адже я тут тільки заради того, щоб заглядати тобі під спідницю. — Він кладе руку на спинку мого стільця і починає таращитись на мою футболку. Вона вільна і непрозора, але трохи коротка: над поясом джинсів видно тонку смужку оголеної шкіри. — На тебе приємно подивитись.
 	— Ах он воно що…
 	Я замовкаю, почувши якийсь скрегіт. Повернувши голову, бачу, що Мейсен повертає циркуль: гостра голка входить у дерев’яну стільницю і повільно, з характерним звуком креслить коло. Я піднімаю очі — він здається спокійним. Але, опустивши очі, помічаю, що чорна поверхня парти зіпсована: голка подряпала покриття, видніється дерево.
 	Мої губи мимоволі згинаються у легкій посмішці. Він явно засмучений.
 	Це добре. Якщо він хоче, щоб я поміняла кавалера на випускний, то може зібратися з духом і запросити мене.
 	— Рада, що тобі подобається, — продовжую я голосно, спеціально щоб Мейсен почув, і поглядаю на Трея. — Ти б тільки бачив мою сукню. Будеш у захваті.
 	— Чекаю не дочекаюся. — Він усміхається мені у відповідь.
 	Я відкриваю альбом із ескізами та починаю працювати над своїм проектом. Місс Тілл ходить між партами і дивиться, як ідуть справи в учнів.
 	— Ей, Менні, — чую я шепіт Трея, — сьогодні на фізкультурі твого захисничка не буде поруч.
 	Я насторожуюсь і жмурю очі. Менні не рухається, за величезною фігурою Мейсена його майже не видно.
 	— Ей, Лоран! — кричить Трей Мейсену через мою голову. — Ти ж не можеш доглядати його весь час!
 	Я знову чую скрегіт голки, яка дряпає парту, піднімаю очі та обводжу поглядом клас. За ідеєю, Тілл має вигнати Трея з класу. Якщо Мейсен знову накинеться на нього, йому вже так просто не відтяпатися.
 	— Думаєш, твоя витівка зійде тобі з рук? — загрожує Трей. — Краще не повертайся до мене спиною. Наступного разу я буду не один.
 	— Боже, яка нудьга, — бурмочу я, розраховуючи на те, що Трей почує. — Ти йдеш на хімію?
 	Він піднімає брову.
 	— Побачимось у обідню перерву, — кажу я, сподіваючись, що так він зрозуміє натяк. — А поки що в мене багато роботи.
 	Він посміхається, не розуміючи, яка ще робота може бути на мистецтві. Потім нарешті закочує очі, цілує мене в щоку, підводиться і виходить із класу.
 	Я нахиляюся, прикидаючись, що лізу за чимось у сумку, і шепочу Мейсену:
 	— Скажи мені, що ти ревнуєш.
 	Кажу йому ті самі слова, що він казав мені у кіно. Я не хочу йти на випускний із Треєм. Не хочу з ним навіть розмовляти.
 	Але Мейсен нічого не пропонує, а я не можу чекати його до кінця століть.
 	— Скажи, що я твоя, — шепочу.
 	Він кладе циркуль на парту, опускає очі і нічого не каже. Я стискаю зуби, сльози підступають до очей.

 	— У мене таке почуття, ніби ти можеш зникнути будь-якої хвилини.
 	Начебто ти не справжній.
 	— Я все тобі розповім, — відповідає він мені пошепки. — Обіцяю.
 	Просто ще зарано.
 	Я витираю сльозинку в куточку ока і вдаю, що закашлююсь.
 	Мені подобається Мейсен. Дуже. Але в нього тут нікого немає, і як закінчиться навчальний рік, ніщо не втримає його на місці. Це мене турбує.
 	Раптом чую глухе бурчання. Повертаю голову та розумію: воно доноситься з живота Мейсена. Він ніяково йорзає на стільці.
 	— Ти що-небудь їв сьогодні?
 	— Все гаразд, — каже він. — Просто мене вже нудить від їжі, яку продають на заправках.
 	Я дивлюся на нього, і до мене доходить весь жах його теперішнього стану. Після уроків він їде в Бухту? І сидить там один весь час? Скільки в нього залишилося грошей на їжу, бензин та пральню?
 	Мене охоплює смуток. Про нього ніхто не дбає. Мабуть, він відчуває на собі мій погляд, тому що повертається до мого малюнка і змінює тему.
 	— Що це?
 	Я опускаю очі на свою третю спробу зробити малюнок вугіллям, яке більше нагадує плями з тіста Роршаха.
 	Відстій.
 	— Це обкладинка для альбому, — кажу. — Пам’ятаєш, я тобі розповідала про свого друга, Мішу? Він пише музику. Хочу зробити сюрприз до закінчення школи.
 	Він дивиться примружившись на мій малюнок, і його дихання частішає.
 	— Що?
 	Він відвертається і починає швидко моргати.
 	— Нічого.
 	Я зітхаю та повертаюся до роботи. Нічого, нічого, нічого. Може, я чимало брешу, але хоча б щось говорю.
 	Лізу в сумку, дістаю батончик мюслі і кидаю на парту перед ним, а потім прошуся вийти.
 	Ще тільки восьма ранку і, думаю, що хлопців з мене на сьогодні вистачить.
 	***

 	Видавивши в контейнер вміст пакетика, закриваю кришку та трясу салат. Соус «цезар» перемішується з іншими інгредієнтами. Стоячи в черзі до каси в їдальні, беру пластикову вилку та пляшку води.
 	— Поїсти вирішила? — До мене підходить Лайла і тягнеться за фруктовим салатом.
 	— Так. — Я простягаю касиру картку, він проводить нею по терміналу. — Весна, нестача вітамінів. Потрібно нормально харчуватися.
 	Мені стало складніше зосереджуватися на уроках. А може, не лише на уроках. На думці один Мейсен. Він тут?
 	Десь поряд? Може, він знову затягне мене до класу, чіпатиме і цілуватиме, змушуючи забутися?
 	Заради Бога, хай буде так.
 	— Знаєш, подруго, хочу тобі щось сказати. — Лайла простягає гроші касиру. — Виїжджати з кінотеатру з Мейсеном у п’ятницю було дуже підло.
 	Я зупиняюся і повертаюсь до неї. Серце завмирає. Вона знає, що я з ним поїхала, ну й гаразд. Але чи їй відомо, чим ми займалися там, на парковці?
 	Вона саркастично усміхається.
 	— Він поїхав із кіно прямо посеред фільму. Тебе також ніде не було.
 	Неважко здогадатися, куди ти поділася. Думаю, Трей також здогадався.
 	Я знизую плечима і трохи розслабляюся. Добре, отже, нічого зайвого вона не знає.
 	— Знаєш що? — Кажу я. — Не треба мені казати такі речі. Ти не бачила, як я виїжджала з ним, і гадки не маєш, що відбувається між нами. Якби навіть щось було, ти катаєшся на хлопцях частіше, ніж на автобусі. Якби ти була ідеальною, мала б право повчати мене. Але це не так. Зрозуміла?
 	У неї загоряються очі, вона сердито дивиться на мене і розплющує рота, щоб знову заговорити.
 	Але я її випереджаю.
 	— Ти вже все сказала, — кажу їй я. — Я голодна. Ідемо їсти.
 	Розвертаюсь і збираюся піти за стіл, але до нас підходять Трей і Джей Ді.
 	Вашу ж ма…
 	— Хочете посміятися? — починає Трей, обіймаючи мене за стегна.
 	Що? Я посміхаюся, але те, що відбувається, мене дратує. Не хочу більше брати участь у жодних інтригах.
 	Але я кліпаю, намагаючись зосередитись і придумати, що робити далі.
 	— Звичайно, — здаюся я. — Я весь час чекала, коли ти нарешті розповіси щось цікаве.
 	Джей Ді регоче, а Трей піднімає брову, одночасно заінтриговану і сповнену бажання навчити мене тримати рот на замку.
 	— Лоран очей від тебе не відриває, — каже Трей.
 	Він озирається через плече. Простеживши за його поглядом, я знаходжу Мейсена. Він сидить за одним столом із найзапеклішими хуліганами школи. Відхилившись на спинку, він витяг ноги, схрестив руки на грудях і сміється над чимось із сусідом по столу.
 	— І що? — Я знову повертаюся до Трея.
 	— Він явно тебе хоче, — відповідає Трей. — А я хочу, щоб ти використовувала це в моїх інтересах.
 	Він нахиляється, бере мене за обличчя і шепоче на вухо: — Зроби так, щоб він прийшов до мене на вечірку наступного тижня.

 	Я хмурю брови і насилу пригадую: Трей казав, що скоро його батьки поїдуть з міста. Отже, він хоче, щоб я привела Мейсена. Думаєш, ти зможеш це зробити? Побити його після того, як я заманю його в пастку, як у поганих фільмах вісімдесятих років?
 	Ну ні.
 	Трей відходить від мене, а я відповідаю спокійним голосом: — Не бачу в цьому нічого кумедного.
 	Він прикриває очі, явно розчарований моєю відмовою.
 	Повертається до Лайли, грайливо посміхаючись.
 	Лайла манірно посміхається йому у відповідь, а я хитаю головою.
 	Якщо я не виконаю його прохання, це зробить Лайла. Джей Ді дивиться то на Трея, то на Лайлу, потім на мене і відводить погляд.
 	Я зітхаю.
 	— Трей, Мейсен не ідіот. Він одразу зрозуміє, що вона його розводить.
 	Я віддаю Лайлі салат і обходжу хлопців, прямуючи до столу Мейсена.
 	Підходжу до нього та зупиняюся. Усі його друзі припиняють розмови і дивляться на мене, але Мейсен і оком не веде.
 	— Привіт.
 	Я кладу руку на стегно, знаючи, що він не міг мене не помітити. Губи Мейсена згинаються в посмішці, а запитальні погляди його друзів кидаються між нами.
 	— Принцеса, — говорить він. — Що я можу зробити для тебе?
 	Ой, я вас благаю... Я пролізаю між ним і столом, беруся руками за стільницю з обох боків і сідаю на неї. Потім трохи відхиляюся назад, чудово знаючи, що майка підніметься і оголить шматочок живота.
 	Його друзі посміхаються, а я дражню його очима.
 	— Твій кавалер спостерігає за нами, — каже він.
 	— Він сам відправив мене до тебе, — відповідаю я. — Наївно сподівається, що ти дозволиш мені привести тебе на одну його вечірку.
 	За столом починають шепотітися, а Мейсен виглядає заінтригованим. Ми обидва знаємо, що у Трея на думці. Усі мої друзі також дивляться на нас.
 	— Ти ж не хочеш, щоб твої дружки вважали тебе боягузом? — грайливо питаю я.
 	Мейсен усміхається ще ширше. Він кидає погляд убік, мабуть, переконуючись, що увага Трея прикута до нього.
 	Не те щоб нам з Мейсеном було діло до Трея. Просто мені подобається грати у ігри. Ніхто не повірить, що між нами щось є. Тож ми можемо розважатися скільки завгодно, доки граємо на одному боці.
 	Він піднімає на мене очі, обіймає мої ноги, стягує мене зі столу і повільно опускає до себе на коліна. Я сідаю на нього. За столом тихенько посміюються, а я раптом розумію, що починаю збуджуватися.
 	Нахиляюся, притискаюся до нього грудьми і шепочу на вухо: — Не хочу, щоб ти туди йшов. Він буде не один.
 	— А тобі яка різниця? — спокійно відповідає Мейсен. — Ти ж все ще збираєшся на випускний із цим шовіністським виродком?
 	— А хіба мене запросив хтось ще?
 	— А якщо запросить, погодишся?
 	Я торкаюся носом його вуха.
 	— Запроси і дізнаєшся.
 	— Треверроу!
 	Я здригаюся, почувши своє прізвище. Мені не треба обертатися, щоб зрозуміти, що це директор. Прекрасно. Я намагаюся злізти з його колін, але він притискає мене до себе і не дає рушити з місця.
 	— Мейсен, — прошу я.
 	В мене будуть через нього проблеми. Ми ж на людях.
 	— Злізь з нього, — наказує директор Берроуз. — Зараз же.
 	Я кладу руки Мейсену на плечі і підводжуся, але він не випускає мої стегна.
 	— Вона злізе з мого члена, тільки коли я їй дозволю, - говорить він директорці.
 	Я відкриваю рота від подиву. Якого біса? На обличчі Берроуз з’являється гримаса люті, навколо чути смішки, що переходять у регіт.
 	— Пробачте, що ви сказали? — вигукує вона.
 	Але Мейсен тільки нахиляється до вуха.
 	— Побачимося пізніше.
 	Він підводиться, акуратно ставлячи мене на ноги. А потім, не дивлячись ні на кого, виходить із їдальні. Берроуз цокає підборами слідом.
 	Хоча щось я маю сумнів, що вона зможе його зупинити.

 Розділ 13

 Міша

 	Я прямую прямо в пекло. Хоча впевнений, що вона сама мене туди б затягла.
 	У Раєн бридкий характер, я не знав цього раніше, але радий був це виявити.
 	Вона мене інтригує.
 	Я нахиляю квітковий горщик і піднімаю ключ, захований під ним. Відімкнувши вхідні двері її будинку, повертаю його на місце і входжу рівно в той момент, коли старий годинник б’є п’ять. Сподіваюся, усі ще сплять.
 	Завтра їй все розповім. Відвезу її в дім батька – мій дім – і покажу їй… Ні, краще написати їй листа. Так точно зможу підібрати правильні слова.
 	Ні.
 	Чорт! Вона не прийме такого. Не зможе це пережити.
 	Зненавидить мене, обірве контакти, і моє життя спорожніє без неї. Я мушу або все їй пояснити, або поїхати.
 	І тільки тому, що не виключаю такої можливості, що просто візьму та втечу, я не маю на неї жодних домагань. Це єдина причина, чому я не відриваю від неї погані руки Трея і не перетворюю його на котлету.
 	Я не можу відібрати у неї випускний та друзів, коли знаю, що ніяк потім не зможу все виправити. Тож або я піду сам, або вона змусить мене піти.
 	Як сказати другові, найкращому другові, що ти весь цей час був поряд, під носом, і грав із її почуттями? Коли вона поняття не має, що той, з ким вона займалася сексом у п’ятницю ввечері — хлопець, з яким вона разом виросла?
 	Все вийшло з-під контролю.
 	Я зачиняю двері, м’яко опускаючи ручку, щоб нікого не розбудити.
 	Озирнувшись на першому поверсі, нікого не бачу і не чую, тож піднімаюсь нагору, намагаючись йти швидко та безшумно. Повернувши праворуч, повертаю ручку спальні Раєн і відчиняю двері.
 	І раптом чую зітхання. Я піднімаю очі і бачу, як вона крутиться в ліжку, прикриваючи груди простирадлом, і сідає.
 	Закриваючи двері і засуваючи клямку, я жмурюся, здивований тим, що вона вже прокинулася. Я збирався просто прилягти поряд і насолодитися нею ще трохи.
 	Тому що наші дні лічені.
 	— Що ти робиш? — гучним шепотом питає вона. — Як ти сюди потрапив?
 	— Так само, як і минулого разу, — відповідаю я, підходячи до її ліжка. — У вас на вулиці під горщиком квітки зберігається запасний ключ.
 	Вона закочує очі, незадоволена, мабуть, дурістю своєї мами. Я опускаю погляд на неї, помічаю, що нога, що стирчить з-під ковдри, зігнута в коліні. Повзу поглядом вище, бачу, що вигин стегна нічим не прикритий, а нічна сорочка прикриває лише частину її тіла.
 	В чому справа?
 	Я нахиляюся, піднімаю простирадло і бачу, що нижче пояса вона зовсім гола. Ні піжамних шортиків, ні білизни.
 	Вона вихоплює простирадло і прикривається, а її щоки червоніють.
 	— Чому ти гола?
 	Я розправляю плечі. Є в мене одна версія.
 	Не чекаючи відповіді, підходжу до шафи та розкриваю стулки, намагаючись з’ясувати, хто з нею. Вона безперечно не спала і злякалася, коли я відчинив двері.
 	— Нікого немає, — каже вона. — Я одна.
 	Я оглядаю кімнату і розумію, що більше тут нема де сховатися.
 	Окрім ... Я опускаюся на коліна і піднімаю край простирадла, заглядаючи під ліжко.
 	Там також нікого.
 	Тоді з якого переляку вона гола?
 	Я встаю і пильно дивлюся на неї, а вона нервово йорзає. І тут до мене доходить.
 	Я зриваю з неї простирадло. До моїх вух долинає тихий стогін — я помічаю маленький чорний вібратор.
 	Тиск прискорюється, і я відчуваю, як член збільшується в розмірах прямо на очах.
 	Вона підводиться, спираючись на лікті. Її ноги зігнуті в колінах. Вона закушує нижню губу, сором’язливо ховаючи очі.
 	Не можу стримати посмішки. Нахиляюся, беру його за шнур і піднімаю: чорне яйце висне у повітрі.
 	— Ти думала про мене, так?
 	Її свіже ранкове личко так і пашить люттю.
 	— Мрій, мрій, невдаха.
 	Я починаю реготати. Відкинувши секс-іграшку, прослизаю рукою їй між ніг. Усі сумніви та страхи зникають — кінчик пальця занурюється у ніжну вологу.
 	— Ти ще не кінчила?
 	Вона продовжує хмуритися, дивлячись убік. Нахилившись до її вуха, я шепочу: — Ти хоч уявляєш собі, яка ти ідеальна?
 	Вона на мить перестає дихати, а потім нарешті повертається до мене обличчям. Я проводжу рукою між її ніг, гладжу м’який, гладкий живіт, залізаю під коротку маєчку, щоб намацати груди.
 	— Покажи мені, як ти з ним розважаєшся, — прошу я.
 	Раєн переводить очі на мене. Вона нервує, їй страшно, це написано на її обличчі. Я песчу її тверді соски.
 	— Що б ти не зробила, мені це сподобається, обіцяю.
 	Вона мотає головою.
 	Я сильніше стискаю груди, і в горлі завмирає стогін.
 	— Роби, що кажу, — владно вимагаю я.
 	Вона закидає голову і трохи вигинається. Явно сильно збуджена.
 	У мене виривається стогін, а мій член вже твердіший за камінь.
 	Раєн бере вібратор і пульт від нього, а я встаю і відходжу подалі, щоб було зручніше дивитися. Я думав, що вона ляже на спину і покладе його між ногами, але в неї, схоже, інші плани.
 	Повільно перевертаючись на живіт, Раєн кладе яйце на простирадло і лягає на нього.
 	Я сідаю на крісло поруч із тумбочкою і, не кліпаючи, спостерігаю за нею. Не хочу пропустити жодної секунди.
 	Згинаючи ноги в колінах, щоб ширше їх розсунути, вона кладе яйце так, як їй потрібно. Я вивчаю її тіло. Сексуальна коротенька біла маєчка закінчується рівно посередині спини. Ідеальна попка, засмаглі ноги ... Я чую дзижчання і не можу стримати стогін: залишатися в джинсах дуже важко.
 	Вона повертається до мене, спираючись на лікті, і притискається стегнами до ліжка, продовжуючи тертися об маленьку тверду вібруючу кульку. Я так зачарований тим, що відбувається, що ледве можу дихати.
 	Її попка рухається, малюючи у повітрі коло, а вона доводить себе до екстазу та дихає все голосніше. Ми зустрічаємося поглядами, хоча її очі приховані під волоссям.
 	Вона так дивиться на мене, наче уявляє, що це я займаюся з нею сексом.
 	— І часто ти розважаєшся з цією кулькою? — хрипко питаю я.
 	Вона повільно киває.
 	— Мені сподобалося спостерігати, як рухається твоя попка, крихітко.
 	— Я так і подумала.
 	Її хтивий погляд прикутий до мого паху. Вона помітила, як сильно я збуджений.
 	Раєн знову закидає голову, проводить рукою по стегну, зі стоном погладжує свою сідницю і починає тертися швидше і сильніше притискатися. О так. Вона так сексуально рухає стегнами, а те, як піднімається і опускається її попка, — найбільш збуджуюче, що я коли-небудь бачив.
 	Погляд її палаючих очей так і вабить.
 	— Я дуже багато разів ублажала себе в цьому ліжку. Але ніколи не була тут із кимось ще.
 	Що ж, настав час випробувати щось нове.
 	— О, — стогне вона, і її обличчя спотворюється від задоволення.
 	Вона рухається ще швидше, зариваючись у ліжко та намагаючись довести себе до оргазму.
 	Я нахиляюся вперед, спираючись ліктями на коліна, і сиджу наче загіпнотизований.
 	— Я така мокра, — шепоче вона, — вся течу.
 	Я стискаю кулаки.
 	— Мені подобається, коли ти дивишся, — шепоче вона. — Хочу зробити тобі мінет.
 	Мої очі розширюються. Я встаю і підходжу до неї. Взявши за підборіддя, нахиляю її голову назад і змушую подивитись мені в обличчя.
 	— Ах ти, хтиве дівчисько, — гарчу я. — Але ти така тільки для мене, зрозуміла?
 	Я обхоплюю її груди, стискаю пальцями і змушую її стогнати.
 	Це моє.
 	Вона висовує язик і смикає мою сережку.
 	— Вже уявляю, як ти проникнеш мені в горло.
 	Я ледве дихаю, кров приливає до члена. От і все. Залізаю рукою під неї, витягаю вібратор і кидаю його на підлогу.
 	— Що ... — намагається заперечити вона, але я встаю на коліна на ліжку, беру її за стегна і змушую встати на карачки, а потім шльопаю по сідниці.
 	Вона кричить, але вереск швидко перетворюється на пристрасні стогони. Вона трохи сильніше розсовує ноги і вигинає спину в очікуванні мене. Я знімаю через голову футболку і жбурляю її на підлогу. Потім запускаю руку в кишеню, виймаю презерватив, розстібаю джинси, дістаю член і надягаю його.
 	Боже, що б тільки я не віддав, щоб притиснутись до її голого тіла прямо зараз.
 	Розправивши презерватив, спрямовую член прямо в неї і входжу одним різким рухом на всю довжину.
 	— О-о-о, — стогне вона.
 	Я закриваю очі. Вона така тепла та вузенька. Її тепло передається мені та розливається по всьому тілу.
 	Взявши її за стегна, заходжу і виходжу, швидко і різко притискаючи до себе.
 	— Чорт, як же мені добре з тобою.
 	Вона підводиться на руках. Довге волосся розкидане по спині, пасма висять у повітрі і погойдуються в такт моїм рухам.
 	Я провожу рукою по її спині. Вона всім тілом насаджується на мене, зустрічаючи мій член на півдорозі.
 	Гладжу її шию і запускаю пальці їй у волосся, стискаючи їх у кулак. Потім тягну назад, розвертаю її голову та цілую. Вона дражнить мене язиком, намагаючись відсторонитися, а потім знову лине до мене.
 	Я входжу в неї ще різкіше, і ліжко починає битися об стіну.

 	— Доведеться пригальмувати. — Вона нахиляє голову назад, заплющуючи очі від задоволення. — Мама та сестра почують.
 	— Чорт з ними, — гарчу я їй прямо у вухо. — Більше ні перед чим не зупинюся.
 	Вечір минулої п’ятниці був справжнім катуванням: отримуючи насолоду, доводилося мучити себе і рухатися повільніше, щоб машина не тремтіла, і закривати їй рота, щоб ніхто не почув стогін.
 	Я різко входжу до неї, і звук ляскання шкіри об шкіру наповнює кімнату. Напружений кожен проклятий м’яз. Знаю, що входжу досить різко і глибоко, тому що її стогін стає частіше і голосніше.
 	— Сьогодні вночі збираюся зробити дещо незаконне, — кажу, смикаючи зубами мочку вуха. — Ти зі мною?
 	— Що саме? — видихає вона. — Це сюрприз. Ти мені не довіряєш?
 	Вона посміхається.
 	— З чого б мені довіряти тобі? Єдине, що я про тебе знаю, це те, що ти володар прекрасного тіла і можеш довести мене до оргазму.
 	Безглуздо радіти таким фразам, але я все одно тріумфую десь у глибині душі. Не хочу бути їй цікавим тільки в сексуальному плані, але радий, що дарую їй задоволення. І моє тіло, і моя душа належать їй. Коли вона дізнається, хто я такий, чи згадає, як добре нам було разом?
 	— Ти знаєш набагато більше, — шепочу. — Я ніколи не дам тебе образити. Ми з тобою однієї крові, Раєн.
 	Вона завмирає і дивиться мені у вічі.
 	— Що ти сказав?
 	Усі мої м’язи напружуються.
 	Дідько. Однієї крові. Вона писала це в одному з листів. Навіщо я сказав це?
 	Намагаюся відволікти її якнайшвидше. Нахиляюся, лягаю на неї, притискаючи до матраца, проникаю в неї все глибше і рухаюся швидше.
 	— Я сказав, що не дам тебе образити. — Повертаю до себе її обличчя та цілую. — Коли ввечері всі будуть на грі, ходімо зі мною.
 	Вона стогне, її повіки стуляються, я відчуваю, як вона міцніше охоплює мій член.
 	— Ходімо, разом пошукаємо проблем на свою голову, — кажу я.
 	— І тоді я дізнаюся, хто ти насправді? — Відповідає вона, важко дихаючи.
 	— Може бути.
 	Кивнувши, вона зводить брови. Погляд у неї такий, наче вона ось-ось кінчить.
 	— Гаразд.
 	Я притискаюся до неї ще сильніше, рухаюся ще швидше і лютіше, по моєму тілу пробігають гарячі електричні імпульси.
 	— Так, так, — стогне вона, відповідаючи мені зустрічними рухами.
 	Я впиваюся в її губи, і ми стогнемо, кінчаючи одночасно. Її внутрішні м’язи стискаються навколо мене як лещата. От би зараз на мені не було презерватива і я міг кінчити прямо в неї... Насолода розливається по всьому тілу, і я завмираю.
 	Прокляття, вона просто створена для мене. Обережно та ніжно покусую її соски. Мені подобаються її губи, солонуватий смак її поту.
 	З холу долинає скрип дверей: здається, сімейство починає прокидатися. Повіки різко важчають, я намагаюся заспокоїти дихання.
 	Настав час звідси вибиратися.
 	Дивлюсь униз, на неї. Вона лежить із заплющеними очима, вигляд у неї блаженний. Просовую руку між нею і простирадлом, ніжно стискаю груди, потім цілую її в щоку на прощання.
 	— Дякую, помпончику. Побачимося у школі.
 	Вона щось бурмоче у відповідь, не розплющуючи очей, а я, посміюючись про себе, витираюсь і одягаюся.
 
 Розділ 14

 Раєн

 	— Думаєш, хтось здогадається, що ми купили це лайно в пекарні? — Запитує Лайла. У її руках коробка печива.
 	Я забираю в неї пакет, перев’язаний червоною стрічкою і ставлю його на довгий пластиковий стіл.
 	— Це не лайно. Саме тому, що вони з пекарні.
 	Уроки закінчилися чотири години тому, але на парковці досі повно машин, а ми стоїмо за столом та зустрічаємо людей біля входу на стадіон. Сонце вже сіло, горять ліхтарики, рештки натовпу просочуються у ворота.
 	Тренер попросила нас з Лайлою спекти печиво і продавати гостям, причому обов’язково в чирлідерській формі. Збір коштів — один з наших численних обов’язків, і якщо ми вже не зайняті танцями в перервах бейсбольного матчу, який ось-ось почнеться, то намагаємося заробити трохи грошей для команди і агітувати нових дівчаток приєднатися до чирлідерок наступного року.
 	Технічно ми повинні були самі спекти те, що продаємо, звичайно, не без допомоги наших мам, але ми, як завжди, нічого не розпланували заздалегідь і не встигли. На дворі весна, навчання майже закінчилося, і справ у мене вже безліч. Тож під час занять ми заїхали в «Ліберз бейкері» і прогуляли останній урок, перекладаючи печиво у власні коробки, розфарбовані в кольори школи.
 	— Новачки, налітайте! — Лайла плескає в долоні. — Усміхніться.
 	Вам сподобається. Я обіцяю.
 	Я сміюся про себе. О, як я їм не заздрю. Бажання натягнути на обличчя посмішку зникло приблизно тоді, коли ми вийшли зі школи.
 	Я розставляю нові коробки з печивом та кексами на місця тих,
 	що ми вже розпродали. Піднявши очі, бачу Мейсена. Він стоїть поряд зі своєю машиною, довкола нього хлопці зі школи. Серце завмирає.
 	Він з усмішкою дивиться на мене. Я розповіла йому про ярмарок під час уроку мистецтва, тому ми домовилися зустрітися потім і зробити те, що він запланував, спаси мене, Господи.
 	Після того, як він пробрався до мене в кімнату, застукав мене з вібратором і ледве не перебудив весь будинок — тільки тому, що йому захотілося сексу, залишок дня пройшов відносно спокійно. Порівняно з цим пережити все інше було простіше.
 	Я борюся з бажанням зірвати з голови величезний чорний бант,
 	котрий ми повинні носити як частину уніформи. Навіть на відстані відчуваю, що він ледве стримує сміх.
 	Вони з друзями підходять ближче.
 	— Боже, ніби Діснея знудило прямо на цей стіл, — посміхається він, дивлячись на купу пакетів у горошок і скатертину з квіточками.
 	Я кладу руки на пояс.
 	— Милий бант. — Він розглядає кошмар у мене на голові. — А якщо я за нього потягну? Там немає такої спеціальної мотузочки, щоб ти почала рухатися та розмовляти?
 	Смішок переростає в сміх, я переводжу очі на Тена, що стоїть за спиною Лайли. Він зігнувся навпіл і тремтить від сміху. Піднімає очі на мене, зауважує, що я на нього дивлюся, і намагається стриматись.
 	— Вибач, гаразд? Але це справді смішно.
 	Я піднімаю брову і знову перевожу очі на Мейсена. Він самовдоволено киває.
 	Я хапаю його за капюшон чорної толстовки і притягаю до себе, нахиляюся до вуха і шепочу, прикриваючи рота рукою, щоб ніхто більше не почув: — Ти вранці залишив купу синців у мене на грудях. Якщо не будеш добре поводитися, наступного разу не дам тобі її чіпати.
 	Він втягує повітря.
 	— А тепер купи печиво, — наказую я, відштовхуючи його.
 	Його рот розпливається в посмішці, але я гордо піднімаю підборіддя, спостерігаючи, як він дістає гаманець.
 	Він дає Лайлі купюру в сто доларів. Я кліпаю, намагаючись вдати, що це не застало мене зненацька.
 	Гаразд. Виходить, проблем із грошима в нього немає. Але де він узяв стільки готівки? У мене з’являється якесь погане передчуття.
 	— Скільки печива дасте за ці гроші? — питає він у Лайли, не зводячи з мене очей.
 	Вона бере купюру і пильно дивиться на неї. Потім піднімає упаковку з десятком печива і сує йому до рук.
 	— Будь ласка.
 	Я ледве стримую сміх. Ця коробочка коштує п’ять доларів, але
 	мене не засмучує, що вона його обдурила. Він на це заслужив.
 	Він дивиться на упаковку, чудово розуміючи, що його
 	обманюють, але мовчки забирає її та передає приятелю. Забираючи гаманець у кишеню, він ще деякий час дивиться мені в очі, а потім іде, і його дружки — за ним.
 	— Мило. — Лайла махає сотнею доларів у мене перед очима. — Що ти йому сказала?
 	— Не пам’ятаю.
 	Я не боюся, що Лайла може здогадатися про мене і Мейсена.
 	Мені навіть хочеться, щоб народ побачив, як він до мене торкається. Але для більшості учнів нашої школи Мейсен, як і раніше, залишається інтриганом, і я не хочу їм нічого пояснювати. Сама ще не до кінця розібралася, хто він такий.
 	У глибині душі мені подобається приховувати від усіх наші стосунки. Приємно, коли те, що робить тебе щасливим, не треба ділити ні з ким.
 	Як Мішу, наприклад.
 	Міша. Чому мені здається, що я зраджую йому? Він же покинув мене.
 	***

 	Після гімну США і першої подачі ми з Лайлою і Теном вирішили, що вже пізно, відправили інших дівчаток по домівках і почали збирати речі. Лайла забирає солодощі, що залишилися, сказавши, що ми просто віддамо їх бейсбольній команді, коли вони дограють, а Тен йде на трибуни, напевно, шукати Джей Ді та інших хлопців.
 	Я вішаю сумку на плече, беру пляшку з водою та замість ярмарку йду на паркування.
 	— Куди зібралася? — Запитує Лайла, обертаючись з коробкою печива в руках.
 	Я вказую на сумку.
 	— Віднести це до машини.
 	Я йду, не чекаючи відповіді, і прямую до свого джипа, зазначивши, що чорний «раптор» Мейсена стоїть на протилежному боці острівця.
 	Мейсен стоїть, спершись на двері і дивлячись на мене, а навпроти — двоє його товариші. Вони також повернули голови в мій бік і спостерігають.
 	Закинувши сумку в машину, я піднімаю руки, відкріплюю бант і
 	знімаю резинку, що тримала волосся, щоб вони не падали на обличчя. Розчісую пасма пальцями і розпушую їх, а потім закидаю за спину. Розвернувшись, притуляюсь до джипа і кладу лікті на дверцята, дивлячись прямо на нього.
 	— Не знаю, мужик, — сміється Фін Дамаріс. — Вона виглядає так, ніби чогось хоче.
 	А сам як думаєш?
 	— Так. — Хлопець з ірокезом, імені якого я не знаю, киває і закушує нижню губу, уважно розглядаючи мою фігуру. — Вона явно чогось хоче.
 	Мейсен дивиться за їхні спини, задоволений майбутньою
 	розвагою.
 	— Вона така чистенька, — коментує Фін, повертаючись до друга. — Хоча,можу посперечатися, вона любить брудний секс.
 	Ірокез сміється.
 	— О так.
 	Я закочую очі і чекаю. Впевнена, вони насолоджуються
 	ситуацією. Зарозуміла дівчинка загралася з одним із них.
 	— Навіть не думайте, — каже Мейсен. — Я забираю її собі.
 	Я підходжу і ніжно притуляюсь до його грудей, а його друзі віддаляються, хихикаючи.
 	— Отже, куди ми їдемо?
 	Мої очі прямо навпроти його губ.
 	Він робить глибокий вдих, цілує мене в щоку і випростується.
 	— Давай вже, залізай.
 	***

 	Я схрещую руки на грудях, щоб не думати, чим їх зайняти.

 	— Мені потрібно було переодягнутися.
 	Мейсен проїжджає мій район наскрізь, і ми виїжджаємо з міста.
 	— Навіщо?
 	— Тому що, якщо ми робитимемо те, що робитимемо, — поясню я, — буде простіше простого впізнати мене в чирлідерській формі Фелконс Віл.
 	Він усміхається сам собі і продовжує дивитись на дорогу.

 	— Ніхто нас не побачить.
 	Я роблю глибокий вдих, потім простягаю руку і вмикаю радіо,
 	намагаючись перестати хвилюватися. Грає „So Cold“ гурту Breaking Benjamin.
 	Я намагаюся вести себе як погана дівчинка, але, якщо чесно, мені дуже страшно.
 	Треба було ще зранку сказати йому «ні». Я перестала писати на стінах і не збираюся робити щось ще більш незаконне, це занадто ризиковано. Мене вже прийняли в Нью-Йоркський, Корнеллський та Дармутський університети. А тепер я збираюся поставити своє майбутнє під загрозу тільки тому, що закохалась у Мейсена і використовую будь-який привід, щоб бути до нього ближче.
 	Насправді йому неможливо в чомусь відмовити, коли він у мені.
 	Я сказала б йому, що наб’ю на шиї татуювання з його ім’ям, якби він того захотів.
 	Хоча ця ідея, напевно, йому сподобалася б. Я поглядаю на нього і сміюся. Його каштанове волосся, пухнасте і трохи розпатлане, падає на обличчя. Я дивлюся на його губи, згадуючи тепло гладкого металевого кільця, коли воно торкалося тих місць, куди він мене цілував.
 	Мені раптом хочеться дізнатись про нього все. Яким він був у дитинстві. Яку музику любить. Куди йде, коли хоче тиші та спокою, і до кого йде, коли хоче поговорити.
 	Кого він кохає? Хто готовий підставити йому плече? Хто знає його найкраще?
 	Хто знає його краще за мене? Від цієї думки я вже починаю трохи ревнувати. У нього своє життя та своя історія, пов’язана з іншими людьми. А я в ній з’явилася не так давно.
 	Я закушую щоку, бо мене переповнюють почуття, а розповісти
 	про них не можу, але хочу.
 	— Ти мені подобаєшся, — кажу напівголосно, опустивши очі в підлогу.
 	Бачу, що він повертає голову до мене, але нічого не каже.

 	— Ти сказав багато всього приємного минулої п’ятниці, — продовжую, — і я хочу, щоб ти знав — якщо, звичайно, ще не знаєш, — що ти мені насправді дуже подобаєшся. — Він дивиться на мене, і я не розумію виразу його очей. — Знаю, що можу бути… собою. Не хочу бути сентиментальною, але й не збираюся мовчати про те, що діється у мене в голові. Мені нелегко говорити зараз, але… — Роблю паузу і починаю почуватися трохи впевненіше. Хочу, щоб він про це знав. — Але так, ти мені подобаєшся.
 	Знаю, що це така малість, але для мене це навіть важко, і, сподіваюся, він мене розуміє. Визнавши, що він мені подобається, підставляю себе під удар. Зазвичай я так себе не поводжу. Але тепер усе по-іншому.
 	Тому що, якщо відверто, то він мені не просто подобається. Це щось більше. Я думаю про нього.
 	Сумую за ним, коли його немає поряд.
 	І якщо він зникне так само раптово, як з’явився, це завдасть мені болю.
 	Він продовжує мовчати, а я згоряю від сорому. Чудово.
 	Молодець, Раєн. Можливо, все, що йому в тобі подобалося, це те, що ти не була нав’язливою, а тепер ти поводишся, ніби закохана в нього.
 	— Нам ще довго їхати? — питаю трохи різкішим тоном, ніж слід, намагаючись змінити тему.
 	Він зменшує швидкість, виїжджає на узбіччя та паркується біля стіни дерев.
 	— Ми на місці, — відповідає він.
 	Я намагаюся заглянути за живопліт, а потім дивлюсь на всі боки. Ми в тихому, багатому районі.
 	— Це будинок Трея, — помічаю я і відразу починаю тривожитися.
 	Він киває та відстібає ремінь безпеки.
 	— Там є дещо, що належить мені. Сімейна реліквія — Він показує жестом на будинок Трея праворуч від дороги. — Треба її повернути.
 	— Про що ти говориш? Як у Трея могла виявитися твоя річ?
 	Він хитає головою.
 	— Не у Трея.
 	— Що?
 	Він бере у мене з рук телефон і натискає кілька кнопок на екрані, доки я намагаюся зрозуміти, що за чортівня відбувається. Чи є тут щось, що належить йому? Що він хоче повернути? Трей та вся його родина зараз на бейсбольному матчі, отже, вдома нікого немає.
 	Ми збираємось залізти в чужий будинок?
 	— Мейсене, я не вламуватимуся до нього додому.
 	— А тобі й не треба. — Він повертає мені телефон. — Я забив на згадку свій номер. Мабуть, і так настав час дати його тобі. Дзвони, якщо хтось повернеться додому або помітиш щось дивне.
 	Що?
 	Я вражено дивлюся на нього. Він виходить із машини і біжить
 	до будинку.
 	Прошу вибачення?
 	Я відчиняю двері, стрибаю на асфальт, захлопую її за собою і женуся за ним.
 	— Я не можу довіряти тобі! — гучним шепітом говорю я, наздоганяючи його посеред галявини Трея. — Ти не хочеш мені нічого розповідати, а тепер зібрався залізти в чужу хату і втягуєш у це мене? У мене можуть бути проблеми, і так, не хочу здатися лицемірною, враховуючи, що Панк і все інше, але я не хочу в цьому брати участь.
 	Він зупиняється. Я міцно стискаю в руці телефон і вже майже готова шпурнути його в Мейсена. Звідки він, чорт забирай, взявся? У нього є друзі. Чому б не попросити їх?
 	— Чому ти просиш мене це робити? — З натиском питаю я.
 	— Бо це важливо.
 	Він дивиться на мене, але мені не здається, що він злий. Мейсен зітхає, і його обличчя пом’якшується. Він підходить до мене.
 	— Тому що мені справді потрібно те, що лежить тут, і тому що… ти єдина, кому я довіряю. І ти та, кого хочу бачити тут.
 	— О дякую.
 	— Я серйозно, Раєн. Повір мені, будь ласка.
 	— Я довіряю людям, які не втягують мене навмисно у небезпечні історії, — відповідаю я. — Я думала, ми робитимемо щось у Бухті, або заліземо на водонапірну вежу, або ще щось, а не вломимося в будинок директора.
 	— Ти вже вдиралася до школи директора, — нагадує Мейсен.
 	Я підтискаю губи і складаю руки на грудях. Придурок. Він дивиться на мене, а потім опускає очі на підлогу. Взявши мене за руку, кладе мені в долоню ключі.
 	— Ти права. Сідай у машину та їдь додому. Там і побачимося, — каже він, пом’якшившись. — Це лише пара кілометрів. Я можу дійти пішки.
 	Що? Ні…
 	Він розвертається і прямує до будинку Трея, не даючи мені шансу заперечити. А я не хочу нарватися на проблеми сама, але й йому не бажаю неприємностей.
 	У цьому будинку якась його річ. Отже, ми не візьмемо нічого, що належить його господарям.
 	Гаразд.
 	Зітхнувши, я біжу за ним.
 	Просто біжи. Не думай.
 	Цікаво, скільки людей, засуджених до тюремного ув’язнення, говорили те саме, коли чинили свої злочини?
 	Я бачу його біля передніх дверей. Він дістає щось із кишені, але я помічаю собачі дверцята в гаражі й озираюся. Будь-хто може проїхати повз або сусід може помітити Мейсена біля дверей, коли він буде її зламувати.
 	— Ідея з собачими дверцятами краща, — кажу йому я, знаючи, що батьки Трея, швидше за все, взяли хаскі з собою на гру.
 	Він повертає голову і роздивляється прямокутну дірку в дверях.
 	— Я туди не пролізу.
 	Звичайно, ні. Собака велика, але не настільки. Я хитаю головою, на мить засумнівавшись. Але потім зітхаю і підходжу до дверей.
 	Намагаюся переконати себе, що просто допомагаю йому, адже я
 	знаю цей будинок, бувала тут раніше, можу провести його та допомогти знайти те, що потрібно, набагато швидше, ніж він зробив би це сам. Але річ не тільки в цьому. Мені треба знати, що він шукає та чому. Весь цей час він був як примара, і мені цікаво.
 	Присівши навпочіпки, просовую голову в собачі дверцята, прислухаюся, чи не бігає хтось по хаті, не ходить чи не гавкає. Але все, що я чую, — вітер у кронах дерев.
 	Мейсен підходить до мене. Я кручу головою і бачу лише темний
 	гараж зсередини. Потім просовую руку через дверцята, повертаюся так, щоб плечі пройшли через маленьке віконце, ставлю руки на холодну бетонну підлогу і пролізаю всередину всім тілом.
 	Усередині душно. Я роблю вдих і помічаю маленький зелений вогник біля дверей кухні. Мабуть, ця кнопка відкриває ворота.
 	Виставивши руки вперед і обережно ступаючи в темряві, я прямую до дверей. Намагаюся не зачепити більярдний стіл, диван та всі інші меблі. Я знаю, що де стоїть у цій чоловічій берлозі.
 	— Не вмикай світло, — каже мені в слід Мейсен.
 	— Угу.
 	Вдаряюся ногою об сходинку, простягаю руку і натискаю кнопку. Двигун гаража повзе вгору. Мейсен нахиляється і пролазить під нею, а я знову натискаю на кнопку, опускаючи її на місце.
 	Повертаю ручку і відчиняю двері на кухню, відразу звертаючи увагу на місячне світло, що проникає всередину через величезне вікно. Мейсен входить туди за мною і зачиняє двері. Я відчуваю запах Трея. Кумедно. Люди пахнуть так само, як їхні будинки. Чи навпаки.
 	Поєднання ароматів шкіряних та дерев’яних меблів, освіжувача
 	повітря, мила, різних одеколонів та духів батьків, братів та сестер, запах домашньої їжі… Вони всі зливаються та утворюють єдиний та неповторний запах будинку.
 	А от у Мейсена такого немає. Він пахне шкірою з машини та ще
 	трохи милом. От і все.
 	— Пішли.
 	Він проводить мене через будинок, оглядаючись і прикидаючи,
 	куди йти. Я могла б йому це й так сказати, якби знала, що ми шукаємо. Але, обійшовши сходи, він починає підніматися, і я слідую за ним.
 	— Ти йдеш у кімнату Трея? — питаю я.
 	— Сам знайду її, — огризається він. — Не хочу навіть думати, що ти знаєш, де вона.
 	Я посміхаюся про себе.
 	— Я не знаю. Просто запитала.
 	Він відчиняє двері, я вдивляюся в темряву і бачу рожеві стіни та повітряні кульки з гелієм, що висять під стелею.
 	Напевно, це кімната Емми, зведеної сестри Трея. Я знаю, що директор Берроуз вийшла заміж за батька Трея, коли йому було близько чотирьох. Але, незважаючи на те, що він називає її Джилліан і не ставиться до неї як до матері, вона його виростила і тільки потім народила дочку. Сестра молодша за Трея років на десять.
 	Я дивлюся на Мейсена, питаючи, чому він не зачинив двері. Те, що йому потрібне, не може бути тут. Еммі всього шість. Вона нічого в нього не крала.
 	Але він просто стоїть на місці та уважно вивчає кімнату. І дихає часто та нерівно.
 	— Мейсен… — хочу запитати я.
 	Та він не відповідає.
 	Я чіпаю його за руку.
 	— Мейсен! — говорю вже голосніше. — Що ми шукаємо? Я хочу якнайшвидше вибратися звідси.
 	Він кліпає і різко розвертається.
 	— Гаразд, ходімо.
 	Він виходить з кімнати і я зачиняю за ним двері, влучивши зручний момент. Тіні листя за вікном холу танцюють на підлозі. Серце йде в п’яти.
 	Підійшовши до наступних дверей, Мейсен проходить усередину
 	і на мить зупиняється, оглядаючись. Потім іде до шафи, відчиняє ящик і дістає з кишені маленький ліхтарик. Включає його та перевіряє скриньку з коштовностями.
 	— Ти серйозно? — невдоволеним шепітом питаю я, підходячи до нього. — Директриса вкрала твою улюблену нитку перлів?
 	— Крихітко, це довга історія.
 	Він відкриває ящик за ящиком, швидко переглядаючи вміст і перебираючи речі у пошуках… чого? Я не знаю.
 	— Я заінтригована, — відповідаю. - Але якщо ти щось вкрадеш, я поріжу тебе на частини.
 	— Потримай. — Він дає мені в руки ліхтарик. — Я не візьму нічого, що мені не належить.
 	— А що тобі належить? Що ми шукаємо? — Годинник.
 	Годинник?
 	— Звідки у Берроузів твій годинник? — Запитую я, остаточно заплутавшись.
 	— Пізніше, — каже він. — А поки що тримай ліхтар.
 	Я закушую губу, згоряючи від нетерпіння. Але продовжую стояти і тримати ліхтарик, висвітлюючи ящики, в яких він копається. Він переходить до комода, і я слідую за ним. Він перебирає светри та майки, обмацуючи кожну річ.
 	—  Не хочеш прийняти разом душ сьогодні ввечері? — Він піднімає очі на мене.
 	Я хмурюся. Він фліртує? Серйозно?
 	Мейсен усміхається.
 	— Не те, щоб я давно не мився, але я б із задоволенням змив цю сердиту гримасу з твого обличчя, і, можу посперечатися, ти стала б дуже мокрою.
 	Я хитаю головою, показуючи, що мені не подобається час, який
 	він вибрав для брудних розмов.
 	Хоча ідея з гарячим душем у його компанії з дотиками та поцілунками звучить непогано.
 	— Просто поспішай, — шепочу я. Мені так страшно, що в мене тремтять коліна.
 	Він обшукує частину кімнати, що залишилася: кілька коробок на шафі і тумбочки. Весь цей час я тримаю ліхтарик і чекаю, коли він здасться і ми зможемо нарешті піти звідси. Але він ненадовго завмирає, стоячи біля ліжка, і замислюється.
 	А потім, перш ніж я встигаю вкотре йому нагадати, що нам час звалювати, він розвертається, виходить з кімнати і йде в протилежний бік холу.
 	До кімнати Трея. Нарешті. Я очікувала, що він розпочне пошуки з неї. Не знаю, звідки у Трея могло взятися щось, що належить Мейсену, але якщо вже хтось украв цю річ, то швидше Трей, ніж його батьки.
 	Оглянувши спальню директора, переконуюсь, що він усе
 	повернув на місце: коробки та ящики зачинені, потім щільно зачиняю двері, перетинаю хол і йду за ним у кімнату Трея.
 	І сміливо озираюсь. За ідеєю, мені повинно бути соромно, що я потай пробралася в кімнату хлопця, з яким іду на випускний, але мій погляд падає на величезне ліжко і темно-синю ковдру з такими ж синіми простирадлами, і в мене по руках біжать мурашки.
 	Не хочу опинитися в ній разом із ним. Ніколи. Мейсен відкриває ящик тумбочки і дістає коробку презервативів, показуючи мені її через плече.
 	— Що думаєш? — Знущаючись, запитує він. — Це він так до випускного готується?
 	Ой, та яка різниця.
 	— Знаєш, ти занадто зациклився на випускному, — шепочу йому на вухо, підходячи ззаду. — Якщо тебе так сильно хвилює доля цих презервативів, можливо, слід над цим задуматися?
 	Його тіло трясе від беззвучного сміху. Він ставить коробку назад у ящик.
 	— Запроси мене, — шепочу, обхопивши руками мочку його вуха. — Запроси мене, і я скажу «так».
 	Він обертається й дивиться мені в очі.
 	— Можливо, завтра.
 	Я невдоволено відводжу погляд.
 	— Дурак.
 	Він посміюється у мене за спиною. Я освічую ліхтариком кімнату, Мейсен переходить до шафи, відчиняє лівий ящик і приймається перебирати шкарпетки.
 	Але я помічаю дещо в темноті й зводжу брови, потім підходжу,
 	зазираю всередину і торкаюся його руки.
 	— Цей ящик має бути глибший, — кажу йому, постукуючи пальцями по дну. Я помітила, що він зміг просунути туди лише кисть та зап’ястя, хоча зі сторони здавалося, що рука увійде по лікоть.
 	Ми обидва мацаємо дно ящика. Мейсен примружується, щось знаходить і тягне на себе.
 	Дістає дерев’яну дошку, відсуває одяг і я бачу внизу таємний відсік.
 	Мейсен залізає в нього і дістає дещо схоже на колоду карт. Він перевертає їх і дивиться, а потім швидко прибирає руку назад у ящик, ховаючи карти в таємний відсік.
 	— Що там таке? — питаю, залізаючи в ящик і намагаючись намацати колоду.
 	— Нічого особливого. — Він намагається повернути дошку на місце.
 	— Не те, що я шукаю.
 	Але я все-таки пролізаю рукою на подвійне дно і видираю у нього з руки карти.
 	Задерикувато посміхаючись, я їх перевертаю і… У грудях щось стискається. Боже мій.
 	Це не карти. Це фотографії. На око десять на п’ятнадцять. Я
 	роздивляюся кожне фото, перегортаючи їх одне за одним, і живіт зав’язується вузлом.
 	Ліндсі Бек, випустилася минулого року.
 	Фара Кореллі, моя однокласниця.
 	Ебігейл Данст, ще одна старшокласниця.
 	Сільвія Ланкуїст, трохи молодша за нас.
 	Джорджія Йорк, старша сестра Джей Ді. Він, швидше за все, гадки про це не має.
 	Фотографії купи голих дівчат у різних позах. Деякі – селфі, інші зроблені кимось, а ще на одній дівчина сидить прямо на Трею, а він хтиво посміхається.
 	Долаючи огиду, продовжую гортати фотографії. Ось гола Бренді Меттьюс стоїть рачки. Обличчя знято у профіль, але Трей, схоже, сів, щоб зробити цю фотографію.
 	Серце майже вистрибує із грудей. Я перевертаю наступне фото
 	та бачу Сільвію. Її рот відкритий і…
 	Я опускаю руки та відводжу очі. Як грубо. Боже мій. Та що з ним? Хто зніматиме купу жінок – дівчат – під час сексу? Цікаво, чи знали вони, що він їх усіх знімає? Сільвія – чудова дівчина. Як довго він вішав локшину на вуха, щоб отримати те, що хотів?
 	— Пробач, крихітко.
 	Посміхнувшись, кидаю фотографії назад у комод.
 	— Думаєш, я не знаю, який він бридкий?
 	— Ну, ти досі збираєшся йти з ним на випускний?
 	Я кидаю на нього невдоволений погляд. Мене бісить, що в нього вистачило нахабства про це нагадати.
 	Ні. Я не йду на випускний із Треєм. Все змінилось. Якщо він так ставиться до дівчат, які перед ним роздяглися, то як він поводитиметься з тим, хто йому відмовить?
 	Але я не говоритиму про це Мейсену. Він тільки
 	зловтішатиметься.
 	Опустивши очі, помічаю ще одне фото в його руках і тягнуся за ним.
 	— Що це?
 	Він заплющує очі і мотає головою, даючи зрозуміти, що мені краще не дивитися. Одним швидким рухом я вириваю у нього фото та підношу до очей.
 	На ньому Лайла, мокра й гола. Її вологе волосся прилипає до щок і шиї, вона позує навпроти кахельної стіни (схоже, у душі), заклавши руки за голову і виставивши вперед груди. Вона грайливо дивиться в камеру або на того, хто тримає її в руках.
 	Трей. Навіть якщо за об’єктивом не він, фотографія в нього. Але не обманюватиму себе. Вони трахалися. І нещодавно. На Лайлі бронзовий браслет, який вона купила під час нашого суботнього шопінгу три тижні тому.
 	Мені начхати на Трея, і мені начхати на неї, тоді чому до очей підступають сльози і мені хочеться кричати?
 	Я не ревную його. Він узяв у Лайли те, чого не зміг добитися від мене. Нехай розважаються, до чого ревнувати? Але чому вони вирішили, що можуть це зробити у мене за спиною?
 	Я відчуваю гарячу руку у себе на щоці.
 	— Ти ж знаєш, вона така ж гидка, як і він, — каже Мейсен. — Нема чому тут дивуватися.
 	Я хитаю головою, і з вій капають великі сльози, які я не можу стримати.
 	— Ні, — ледве чутно шепочу я, дивлячись на фото.
 	Ні, я не здивована. Просто почуваюся лайном. Весь цей час я думала, що виграю, що на крок попереду. Але ці люди розправлялися зі мною за спиною. І після цього вони вважають мене дурною. Їм нічого не вартує мене принизити.
 	Прямо як раніше.
 	Я знала, що Трей довго за мною бігати не стане, тож начхати.
 	Але думала, що Лайла на моєму боці, що вона поважає мене.
 	Як, мабуть, вона тріумфувала, коли стояла поруч зі мною, знаючи, що вона вже придбала шматочок того, про що я повинна, по ідеї, мріяти.
 	Великі сльози продовжують котитися щоками, і ніби щось важке опускається на мої плечі. Не через Трея. Не через Лайлу. Через мене саму. Я не знаю, якою я маю бути.
 	— Знаєш, я стала такою, яка зараз, — кажу Мейсену хрипко, — бо дитиною завжди думала, що гідна кращого. Я продавала друзів, які здавались недостатньо добрими, заради спілкування з тими, хто насправді нічого не коштував.
 	Я заплющую очі, і мокрі вії віялом опускаються на щоки.

 	— Навіть Міша мене покинув.
 	Мейсен ніжно кладе мені руки на обличчя.
 	— Упевнений, у Міши є на те серйозна причина, — сумно каже він.
 	— Справа явно не в тобі.
 	— Якраз в мені. — Я здригаюся від ридань. — У мене зовсім немає друзів, Мейсен…
 	Так, це насправді так. Я розумію своїх одноклассників. Все це я заслужила. Вибрала гарну обкладинку, поводилася легковажно і отримала жалюгідну подобу дружби.
 	Не знаю, чи довго ще буде зі мною спілкуватися Тен, а тепер ще й Міша зник. Не знаю, що я зробила не так, але, мабуть, щось зробила, адже коли всі тебе ненавидять, проблема в тобі, тільки в тобі.
 	— У тебе є друг, — твердо і впевнено говорить Мейсен. — А решта – бісові невдахи. Ти чуєш мене?
 	Він гладить мене великими пальцями по щоках, витираючи сльози.
 	— Ти гарна і розумна, а всередині в тебе вогонь, від якого в мене вже виробилася залежність.
 	Тепло наповнює мої груди, і я піднімаю на нього очі. Він нахиляється до мене і тулиться чолом до чола.
 	— Ти неймовірне шило в дупі, але, Боже, як же я люблю те… – він осікається, а в мене перехоплює дух.
 	— …пло, — закінчує він. — Тепло твого тіла. Я в ньому тону. А ще я весь час думаю про тебе.
 	Шмигнувши, я роблю кілька глибоких вдихів і витираю сльози.
 	Серце йокнуло. Це пролунало так, ніби він мало не сказав щось інше.
 	— Давай просто виберемося звідси, добре?
 	Я роблю крок назад, повертаю на місце подвійне дно та закриваю ящик. Знаю, він не знайшов те, що шукав, але мені час іти. Після цих фотографій мені дуже потрібен душ, і я хочу зробити що-небудь з Мейсеном, щоб відволіктися від нашої авантюри.
 	Зібравши фотографії, виходжу з кімнати, повертаю ліворуч і йду вниз сходами. Але Мейсен хапає мене за лікоть і зупиняє.
 	— Що ти збираєшся робити з цими фото?
 	— Спалити, — відповідаю я. — Швидше за все, він їх надрукував, щоб батьки не знайшли їх у нього в телефоні, тож копій у нього не буде. Дуже сумніваюся, що він почав показувати їх друзям.
 	Але Мейсен лише хитає головою, потім забирає в мене стопку,
 	розвертається і відчиняє двері до кімнати його батьків.
 	— Що ти робиш? — гучним шепотом питаю я.
 	А потім бачу, як він замахується та жбурляє фотографії. Вони розлітаються всією кімнатою, падають на підлогу, і навіть на ліжко.
 	— О Боже.
 	Я прикриваю рота рукою, тому що мене душить сміх.
 	— Нехай батьки з ним розберуться, — каже Мейсен, бере мене за руку і зачиняє двері до кімнати.
 	Я сміюся, напівголосно, але сміюся. І ніяк не можу зупинитись.
 	Берроузи точно зрозуміють, що хтось був у їхньому домі сьогодні ввечері, але, виявивши фотографії, вони, мабуть, просто припустять, що це незадоволена дівчина, яка сердиться на Трея.
 	Ми покидаємо будинок тим самим шляхом, яким прийшли,
 	швидко застрибуємо у пікап і озираємось. Навколо нікого немає.
 	Вулиця темна та тиха. Мейсен заводить машину і ми їдемо.

 	— Вибач, що не допомогла дістати те, що ти хотів.
 	Він легко усміхається.
 	— Повір, я одержав усе, що мені потрібно.
 	Метелики починають порхати у животі. Я простягаю руку, проводжу кінчиками пальців по його руці.
 	За кілька хвилин він під’їжджає до дверей мого будинку, ставить нейтральну передачу і не глушить двигун.
 	Я сиджу в машині та розумію, що не хочу прощатися. Не хочу, щоб він їхав.
 	Нахиляюсь до нього, дивлюся в очі і говорю:
 	— На задньому дворі є будинок на дереві. Ходімо?
 	Він посміхається.
 	— Я б із задоволенням. Але є справи, які не терплять зволікання, — відповідає він пошепки мені на вухо.
 	Я засмучена, але стійко переношу відмову і одягаю маску, що нічого не виражає.
 	— Хоча можеш зробити мені ласку? — Запитує він, ніжно цілуючи мене в щоку. — Перевір, що ключ під горщиком на місці. І не чіпай себе сьогодні вночі. Залиш це на ранок, коли я зможу на тебе дивитися.
 	Я миттєво зігріваюсь від хвилювання і посміхаюся. Якби в машині не було так темно, впевнена, він помітив би рум’янець на моїх щоках.
 	— Приїдь швидше, — прошу я. — Буду чекати з нетерпінням.
 	Він цілує мене, я ще з хвилину сиджу в машині,
 	насолоджуючись моментом, і відчиняю двері. Вистрибнувши з пікапа, ще раз кидаю погляд на Мейсена, а потім заходжу до хати.
 	Як тільки двері за мною зачиняються, він їде. З ним так легко забути про все та розслабитися. Лише кілька хвилин тому я плакала, а тепер усе це зовсім не важливо. Звісно, мені потрібні друзі. Мені необхідно знати, що Тен залишиться на моєму боці, і я хочу, щоб Міша повернувся, але…
 	Коли я з Мейсеном, мені здається, що це все – дрібниці. Наче у мене в житті з’явилося щось нове. Він завоював місце в моєму серці, і мені добре, коли він поряд.
 	Якщо він зі мною, то всі страхи йдуть.
 	Він сказав, що завтра мені все пояснить, але, якщо чесно, в глибині душі я не впевнена, що хочу знати. Звичайно, чим більше я про нього знаю, тим більше він мені здається справжнім, і зараз швидше я стаю частиною його життя, ніж він – частиною мого, але він мені подобається, дуже.
 	Я піднімаюсь нагору і проходжу коридором до своєї кімнати.
 	Вмикаю лампу, скидаю взуття, падаю на ліжко, піднімаю голову і розглядаю малюнки та написи на стіні.
 	Очі дуже втомилися, але сама я сповнена сил. Мої слова перемішані зі словами Міши, по всій поверхні стіни одні плавно переходять до інших, і я вже не пам’ятаю, де мої, а де його. Його думки та тексти, мої мрії та роздуми, його злість, моя заплутаність у власному житті… Міша тут всюди, і я дуже за ним сумую. Він так довго був моїм рятівником.
 	Але Мейсен теж вселяє в мене хоробрість.
 	Йому не заповнити порожнечу в душі, що утворилася після зникнення Міши, але мені подобається, як він мотивує мене рухатися вперед своїми очікуваннями. Він щодня нагадує мені про те, якою я хочу бути, байдуже, усвідомлено чи ні. Він пояснив мені, що бути такою, яка я з ним, надто приємно, щоб жертвувати цим заради схвалення оточуючих. У що я одягаюсь, з якими хлопцями спілкуюсь, у які ігри граю… Це все – мішура, а з ним я справжня.
 	Погляд падає на список слів, який я поповнюю останні два тижні.
 	Самотність
 	Порожнеча
 	Удавання
 	Сором
 	Страх
 	А знизу я дописала фразу, яку він сказав тоді, на задньому сидінні пікапа.
 	Тут нема на що дивитись. Зроби темноту в очах. Мені сподобалася ідея. Наче все, що нам потрібно знати, не можна побачити. Воно все усередині нас самих.
 	Кліпнувши, я знову прокручую слова в голові. Самотність, порожнеча, удавання, сором, страх… Тут нема на що дивитись. Зроби темноту в очах. Хм. Я знову повторюю про себе слова, цього разу виразніше. Це схоже на слова із пісні.
 	Самотність, порожнеча, удавання, сором, страх. Тут нема на що дивитись. Зроби темноту в очах. Я перевертаюсь і знову дивлюсь на дошку. Якось дивно, що вони складаються як частинки пазла.
 	Звичайно, він писав ці слова окремо і, напевно, не замислювався про їхній взаємозв’язок, але я знала, що у них є інше значення, відмінне від того, що він спочатку вкладав. Перше слово, написане в печері, мені взагалі не призначалося. Але я відчувала, що всі ці написи з’являються в моєму житті невипадково.
 	Зістрибнувши з ліжка, я сідаю на крісло, підсуваюсь до столу і вмикаю ноутбук. Забиваю рядок у пошуковик, натискаю Enter і чекаю.
 	Відео з YouTube заполоняють екран. Я відкидаюся на спинку крісла і починаю розбиратися, чи це не пісня. Один із роликів називається «Перли». Тисну на нього.
 	Відео темне та поганої якості, але я бачу сцену, освітлення невеликого бару та чую крики натовпу.
 	Потім придивляюся уважніше до хлопців на сцені. Серце починає битися вдвічі швидше. У групі барабанщик, два гітаристи і… Мейсен?
 	Я починаю дихати частіше. Що це? Все на своїх місцях, ударник за барабанною установкою, двоє з гітарами з боків від Мейсена, а він виглядає як завжди: руки в кишенях та жодних інструментів. У мене закипає кров, а в грудях починає боліти. Що за нісенітниця?
 	Пісня починається різко і голосно, барабанщик відбиває ритм, натовп стрибає, а Мейсен трясе головою. Я шукаю назву групи у підписі до відео.
 	Cipher Core. У нього є гурт?
 	Та це ж вони влаштовували квест. О Боже. Я думала, що він був там, як звичайний відвідувач, просто якийсь випадковий хлопець. А ні, це був захід його групи.
 	Я хитаю головою і наводжу курсор на «ще». Тексту пісні немає, але бачу, як Мейсен заплющує очі, стискає в руках мікрофон і починає співати низьким глибоким голосом слова, написані в мене на стіні.
 	Картина коштує тисячі слів,

 	Та мої слова пробираються глибше.

 	Що нас не вбиває, сильніших творить.

 	Обираю я хованки. До біса все інше.

 	Стався до всіх як хочеш до себе,

 	Але що якщо хочу я вщент погоріти?

 	Обирати вчили не сором, а безпеку

 	Сестричка лише слухала, а я учився жити.

 	Плоди пожинаєш і досі не знаєш, Що сіяв лиш те, від чого сам страждаєш!

 	Страждай, приймай, вмирай, воскресай,

 	Поки як в мене не пізно, свої перли ковтай Краще, більше, забагато, замало

 	Скоро я задихнуся, як же воно задовбало

 	Тож пиши мудрі слова, обвивши ними мою шию Затягнуся ними гордо і помру у цю годину.

 	Текст здається мені знайомим. Я прокручую його в голові.
 	Плоди пожинаєш і досі не знаєш…
 	Ми з Мішою разом його складали. Вся чортова пісня – Мішина.
 	Я її згадую, і мене охоплює страшне, тяжке почуття. Затамувавши подих я читаю інформацію про гурт.
 	Cipher Core – американський рок-гурт із містечка Тандер-Бей. Гурт із Тандер-Бей. Ні… Сковтнувши, я читаю далі. Учасники: Дейн Льюїс – гітара та бек-вокал.
 	Лотус Мейнард – бас-гітара.
 	Малкольм Вайнбург – ударні.
 	Міша Лейр – вокал, гітара.
 	— О Боже.
 	Остаточно розбита, я сповзаю зі стільця на підлогу і заливаюсь сльозами.
 	— Боже мій, — ридаю я.
 	Проводжу руками по волоссю і притримую голову, яка раптово стала важкою, наче свинцева гиря. Намагаюся набрати повітря, але виходить лише багато коротких частих вдихів. Я не можу дихати.
 	Мейсен – це Міша.
 	— Що за маячня? — кричу я.
 	Увесь цей час! Увесь цей час я сумувала за ним, переживала за нього, мучилася питанням, куди він запропастився і чому мені більше не пише! А він був тут прямо перед моїм носом!
 	Я кричу, молочу руками по підлозі і стискаю килим пальцями. Повірити не можу. Він не міг так зі мною вчинити. Він не став би робити з мене дурепу і грати моїми почуттями.
 	Схопившись на ноги, я витираю носа тильною стороною долоні
 	і дивлюся на його зображення на екрані. Він доспівує в мікрофон останню ноту, довгу і важку, і навіть із середини натовпу, звідки знято відео, видно, як він опускає голову, залишаючись зануреним у пісню, хоч вона й закінчилася. Натовп тріумфує, звучать останні акорди гітари, і я чую, як парочка дівчат кричить його ім’я.
 	Вони кричать «Міша».
 	Навколо все тремтить, кімната починає кружляти, як і думки в
 	моїй голові.
 	Мейсен. Таємничий, мовчазний Мейсен, про якого ніхто нічого
 	не знає і який приїхав із нізвідки. Хлопець, який чомусь знає, що я любила «Сутінки», і де я живу, і навіть що дістати з мого рюкзака, коли маю напад астми, про яку я розповідала тільки Міші.
 	О Господи, як же я раніше не здогадалася? Я закриваю очі.
 	Сльози злості та образи котяться по щоках.
 	Міша, мій найкращий друг, обманом затяг мене в ліжко. «У тебе є друг», – сказав він мені.

 	— Ні, — шепочу я сама собі, і лють наростає. Я захлопую ноутбук, виходжу з кімнати та йду шукати ключі від машини сестри.
 	Нема у мене друзів.
 
 Розділ 15

 Міша

 	Будинок стоїть темний, світло не горить у жодному вікні. Хоча батько мав повернутися. Вже запізно.
 	Я вставляю ключ у замок, як завжди, переживаючи, що одного
 	прекрасного дня він може не підійти. Звичайно, батько не мав жодних приводів замикатися: він ніколи не виганяв мене – але, насправді, я не впевнений, що він хоче, щоб я був тут.
 	Заходжу, зачиняю за собою двері і кладу ключі назад у кишеню.
 	Різкий запах ударяє в ніздрі. Здригнувшись, я починаю оглядатися.
 	І мене охоплює жах. У будинку страшний бардак. Батько завжди був моторошним чистюлею, а з нашою допомогою з сестрою будинок завжди залишався чистим і затишним.
 	А тепер я бачу листи та газети на підлозі, брудну білизну на сходах, пахне зіпсованими продуктами та непраним одягом.
 	Проходжу першу вітальню і помічаю, що в другій горить світло.
 	Заглянувши всередину, бачу увімкнений телевізор. Звук дуже тихий, батько лежить у кріслі в піжамі та халаті. Столик уставлений чашками з-під кави та завалений серветками, а ближче до крісла стоїть тарілка із залишками їжі.
 	Я підходжу, дивлюся на нього, сплячого, і в душу закрадається почуття провини. Дейн правий. Мій батько – людина діяльна. Навіть після смерті Енні він продовжував стежити за будинком і піклуватися про мене. А тепер його щоки набули жовтуватого відтінку. Одяг на ньому м’ятий, ніби він у ньому вже більше доби.
 	До очей підступають сльози, і я раптом розумію, як мені дорога Раєн.
 	Вона мені потрібна. Я наляканий і не знаю, що мені робити. Я так і не знайшов у Фелконс Віл те, що шукав. Але тепер мені здається, що це не так вже й важливо.
 	Але їхати поки що все одно не хочу. Я хочу бути з Раєн, хоча розумію, що якщо зараз поїду і залишу батька назовсім, то Енні остаточно зникне. Будь-яка подоба життя, яке ми вели раніше, стане лише спогадом.
 	Я опускаюся на диван і дивлюсь на батька. Його голова повернута набік. Я помічаю на столі пляшку з ліками.
 	Мені не потрібно читати назву, щоб зрозуміти, що це ксанакс [10]. Батько довгі роки зберігав його, зрідка приймаючи, коли виховання двох дітей поодинці ставало нестерпним. Хоча, якщо чесно, гадаю, він почав приймати його, бо мама нас покинула. Він любив її, а вона взяла та втекла. Ні записки, ні дзвінка, нічого.
 	Вона кинула на нього дітей і більше ніколи не з’являлася. Я з цим змирився, батько з головою пішов у турботу про дітей, у роботу та хобі, а Енні чекала. Мені завжди здавалося, що вона вірить: одного прекрасного дня мама повернеться або заїде побачити нас. А вона буде до цього готова.
 	У будинку все ще відчувається присутність сестри. Ніби вона будь-якої миті може увійти у двері, важко дихаючи, мокра від поту після тренування, і почати командувати: нагадати, що сьогодні моя черга готувати вечерю, сказати татові закинути речі в сушарку.
 	— Я сумую за нею, тату, — тихо кажу я, і мене охоплює розпач. — Вона дзвонила мені тієї ночі.
 	Я піднімаю очі на нього. З одного боку, мені сумно, що він спить, а з іншого – я навіть радий. Він знав, що вона мені дзвонила, можливо, за хвилину до того, як звалитися на тротуар, але більше нічого не захотів чути. Він би розлютився і став звинувачувати в усьому мене.
 	— Я не відповів, бо був зайнятий, — продовжую. — Вирішив, що вона знову дзвонить через якусь дрібницю. Знаєш, вона завжди чіплялася до дрібниць: то я посуд за собою не вимив, то взяв її чіпси. — Згадую це все та посміхаюся. — Я думав, що вона не скаже нічого важливого, вирішив передзвонити їй за хвилину, і це була помилка.
 	Я видихаю і заплющую очі. Якби я тоді відповів… Може, встиг би приїхати вчасно, викликав би швидку і, можливо, її врятували б.
 	— Коли я передзвонив, вона вже не брала слухавку, — кажу, швидше, вже самому собі, знову переживаючи події тієї ночі. До очей підступають сльози. — Я все ще іноді думаю, що це нічний жах. Прокидаюся з цими моторошними думками і хапаю телефон, наляканий, що пропустив дзвінок від неї. — Я обхоплюю голову руками.
 	У перші тижні після смерті Енні ми з батьком лише сварилися та ігнорували один одного.
 	Він звинувачував мене в тому, що я не допоміг їй, коли вона так потребувала моєї допомоги. Зрештою, вона дзвонила мені, а не йому.
 	А я у відповідь звинувачував його. Якби він припинив підстьобувати її і переконав, що мама ніколи не повернеться, вона не стала б доводити себе до виснаження стараннями бути кращою ученицею, кращою спортсменкою – загалом ідеальною дитиною… І тоді її змучене тіло не відмовило б на тій пустельній темній дорозі.
 	Якби він не закидався ксанаксом при кожній нагоді, тоді, можливо, Енні не спала б на думку ідея підсісти на амфетаміни, щоб вистачило енергії стрибати вище голови і бути ідеальною.
 	Енні багато чого досягла б. Вона боролася за те, чого хотіла у цьому житті. І такий талант втрачено назавжди.
 	— Іноді мені теж хочеться, щоб це був я, а не вона.
 	Я знову піднімаю очі. Батько, як і раніше, спить. Він сказав мені це одного вечора, коли ми вкотре скандалили. І
 	хоч я цього не показував, мені було боляче. Знаю, він не те мав на увазі, але чудово розумію, що він був би набагато щасливішим, залишись у нього з нас двох та, з ким він у прекрасних стосунках.
 	А зі мною що в нього тепер?
 	Але я не можу відпустити його назавжди. У ньому є частинка Енні. Вона продовжує жити в цьому будинку та в нашій родині. Тож не можна нічого міняти.
 	— У нас з тобою ніколи не буде таких стосунків, як були у вас. Але я тут із тобою.
 	Я встаю і мовчки починаю забирати зі столу, а потім йду на кухню, мити посуд.
 	***

 	— Ей, — гукає мене Дейн. Я піднімаю очі: він виходить із воріт Бухти і прямує до мене.
 	— Я писав тобі, — каже він.
 	— Так я бачив. — Зачиняю двері, підходжу до кузова і дістаю звідти коробки.
 	Після прибирання на кухні я відчинив вікна, щоб провітрилося, поки збирав одяг для прання, розбирав пошту, виносив сміття і прибирав у себе в спальні. Загалом це вражає. Ніколи не займався цим.
 	Накрив батька ковдрою. Сподіваюся, він не буде проти моєї присутності, коли я повернуся завтра з пакетами з крамниці.
 	Поживемо, побачимо.
 	— Ми з хлопцями пропрацювали ту пісню, яку ти дав мені минулого разу. До третьої ночі не спали, — каже він мені. — Думаю, дещо вийшло.
 	Я киваю, але насправді мені зараз трохи не до того, що він каже.
 	Думками я будь-де, але тільки не тут. Все ще не маю жодного уявлення, як зізнатися у всьому Раєн.
 	Боже, та вона ж уб’є мене.
 	Іду через паркування до воріт парку, Дейн іде зі мною.
 	— Що ти робиш? — Запитує він. — Переїжджаєш назад додому? — Незабаром я туди повернусь, — відповідаю. — Але для початку мені потрібно дещо доробити тут.
 	— Тобі допомогти?
 	Я озираюсь через плече.
 	— Якщо хочеш, можеш піти і взяти ще коробки.
 	Він біжить до машини, забирає коробки, які я привіз з гаража, і ми йдемо через старий парк.
 	Коли я вирішив ховатися тут, взяв із собою не так багато речей, тож на те, щоб їх зібрати, потрібно небагато часу. Але я не поспішаю.
 	Насправді не хочу їхати, але більше не можу залишатися тут як Мейсен Лоран. Це ім’я я взяв зі стелі місяць тому, коли просив двоюрідного брата допомогти мені з підробкою прав водія та шкільних записів. Я просто зберіг свої ініціали.
 	Коли люди – точніше, дві людини – дізнаються, що я Міша Лейр, гра закінчиться.
 	А я більше не можу її обманювати. Все не мало зайти так далеко.
 	У мене немає друзів. Вчора, коли почув ці слова і побачив її очі, я зненавидів себе. Що вона подумає завтра, коли дізнається, що її найкращий друг встромив їй ніж у спину, дивлячись прямо в очі?
 	Ми з Дейном спускаємося сходами всередині павільйону. Я
 	підходжу до протилежної стіни та натискаю на вимикачі. Помешкання загоряється світлом, і ми прямуємо в глибину довгого коридору, до кімнати, де я спорудив собі житло.
 	— Не знаю, як ти тут спав, — бурмоче Дейн. — Як у фільмі жахів.
 	Я посміхаюся. Так, тут, напевно, моторошно, але…
 	— Чесно кажучи, я якось про це не замислювався.
 	Вирішив, що тут недалеко до Фелконс Віл, що мене навряд чи
 	знайдуть - тобто я так думав - і що в мене є чудові спогади про це місце: ми з Енні ходили сюди в дитинстві.
 	Я заходжу до кімнати, Дейн іде за мною. Зробивши кілька кроків, запалюю лампу на столику.
 	— Ого, — каже Дейн.
 	— Що?
 	Я піднімаю очі, слідую за його поглядом, тут же розумію, що він має на увазі, і на мить у мене перехоплює дух.
 	Якого…
 	— Якого біса ти тут таке накоїв?
 	Я повільно розвертаюсь, дивлячись на купу рваного паперу, розкиданого по всій кімнаті. Плакати зірвані зі стін, одяг розкиданий по кімнаті, стіл зі свічками перевернуто, а всі речі валяються на підлозі.
 	Тиск віддається в шиї з такою силою, начебто вени намагаються вирватися назовні через шкіру.
 	— Це не я.
 	Я нахиляюся, піднімаю жменю папірців з підлоги та бачу своє ім’я внизу кожного листа. Деяким із них уже рік чи два, ще одне я писав у середній школі. Точно знаю, бо моє ім’я можуть носити представники будь-якої статі, а листи я підписував «Міш», щоб ім’я не звучало як дівчаче.
 	Листи, які я надсилав Раєн. Вони були в неї. Як вона… Шлунок зводить, і я здригаюся, розуміючи, що опинитися тут вони могли тільки з однієї причини.
 	— Що це означає?
 	У мене починає кружляти голова, але я піднімаю її і дивлюся туди, куди він показує. Величезні букви, написані чорною фарбою, дивляться зі стіни на нас.
 	Ти обдурив мене? Тож бережись і чекай.
 	— От лайно.
 	Не можу зрушити з місця. Це шматочок тексту з однієї моєї старої пісні, яку Раєн допомагала мені писати.
 	Зазираю на полицю під столиком біля ліжка і бачу, що речі, які там зберігалися, витягнуті. Дістаю папку, де лежали деякі листи – мої найулюбленіші, які я перечитував, але навіть не встигнувши відкрити її, розумію, що вона надто легка.
 	— Ні, ні, ні, ні… — Відкриваю папку і заглядаю всередину. — Що це?
 	— Чорт! — кричу. Не залишилося жодного листа. Я жбурляю папку в дальній кут кімнати. — Чорт!
 	— Що таке? Хто це зробив?
 	Господи Ісусе. Я встаю і тру руками обличчя. Вона знає, хто я, знайшла свої листи і повернула їх мені.
 	Розвертаюсь і вибігаю в коридор.
 	— Міша! — кричить Дейн.
 	Але я не зупиняюся. Піднявшись сходами, пробігаю першим поверхом, вибігаю на вулицю і несуся через парк.
 	Вона мене вислухає. Вона зрозуміє. Цього не мало статися. Лізу в кишеню джинсів за ключами, стрибаю в машину та виїжджаю з парку на шосе.
 	Листи. Прокляття! Знаючи характер Раєн, я впевнений, що вони вже спочивають на дні відра для сміття, розірвані на дрібні шматочки. Чорт!
 	Однією рукою міцно стискаю кермо, а іншою протираю очі.
 	Дорога, як у тумані. Намагаюся дихати рівно.
 	Ці листи для мене – усе. У них ми з нею – діти, які намагаються розібратися, хто вони, та долають перші труднощі. У них я тільки починаю закохуватися в неї і усвідомлювати, як сильно вона мені потрібна. В них пісні. Вони – частина мене.
 	Вся історія наших життів у цих листах. У них усі ті прекрасні слова, що вона мені казала, слова, які перевернули мій світ з ніг на голову.
 	Живіт скручує. Тепер їх нема. Боже, допоможи мені… Якщо Раєн не погодиться мене вислухати, не знаю, що робити. Через десять хвилин нарешті паркуюся на узбіччі навпроти її будинку. Вимкнувши запалювання, вистрибую з машини та біжу до дверей.
 	У хаті темно і тихо, о першій годині ночі це не дивно. Але коли піднімаю горщик із квіткою, ключа там не виявляється. Я стискаю руки у кулаки.
 	Потім обходжу будинок, перевіряючи, чи не піднімаються вікна, а потім помічаю сходи на бічній стіні будинку і зупиняюся. Дивлячись нагору, не бачу світла у вікні Раєн.
 	До біса все. Якщо її немає вдома, зачекаю.
 	Починаю підніматися.
 	Забравшись нагору, виходжу на дах і йду до вікна. У кімнаті непроглядна темрява, але я чую музику. Грає пісня „True Friends“ гурту Bring Me the Horizon. Часу сумніватися у мене нема.
 	Піднявши вікно, просовую в нього ногу, ставлю її на підлогу і прослизаю всередину.
 	І відразу відчуваю її присутність.
 	Вставши на повний зріст, чую вдих і розвертаюсь, помічаючи її темний силует. Вона сидить підібгавши коліна в кутку кімнати.
 	Тут же схоплюється на ноги і заявляє:
 	— Пішов геть.
 	Очі у неї червоні, як і обличчя, м’яті рожеві піжамні шорти і маєчка в мокрих плямах від сліз, волосся сплутане. Вона виглядає так, ніби плаче давно.
 	Але, незважаючи на це, її характер дається взнаки. Я роблю крок у її бік.
 	— Куди ти поділа листи?
 	— Йди до біса! — Істерить вона. — Спалила!
 	Я розвертаюсь і з усієї сили б’ю кулаком у стіну.
 	— Припини! – шепоче вона. – Тебе почує моя мама.
 	— А мені начхати. — Повертаюся до неї обличчям. — Я знаю тебе краще, ніж вони всі разом узяті. Ти належишь мені.
 	Вона хитає головою, і її очі знову наповнюються сльозами.

 	— Як ти міг так вчинити? Я думала, що можу довіряти тобі, а ти весь цей час був поряд і спостерігав за мною. Ти все зіпсував!
 	— Я приїхав у Фелконс Віл не до тебе, — відповідаю, насуваючись на неї. — Але, повір мені, я не шкодую. Скільки ж часу я втратив, не бачачи тебе. Тепер я це знаю.
 	Вона схлипує.
 	— Пішов геть.
 	Але я не можу піти.
 	Ніколи не думав, що примушу Раєн Треверроу плакати, але за останні два тижні зробив це двічі.
 	Ми продовжували переписуватись, бо були потрібні один одному, бо робили життя одне одного кращим. Але навіть після всіх тих років, що ми знали один одного, мені вдалося відразу все зруйнувати.
 	Ми були один для одного ідеалом.
 	Поки не зустрілися.
 	За злістю, що бачу в її очах, ховається біль, який вона намагається від мене сховати. Я розумію, що насправді означав для неї набагато більше, ніж вона писала в листах, що в її листах було багато речей, які вона довіряла тільки мені одному. І я хочу повернути ці листи.
 	— Який же ти егоїст, — тихо схлипує вона. — Ти тільки береш, береш, береш і нічого не даєш натомість. Ти зовсім не думаєш про мене. Я ніколи не була для тебе живою та справжньою.
 	В її очах з’являється розпач, а мене накриває хвилею ненависті.
 	Мене бісить, що вона дивиться на мене як на одного з них.
 	Я підходжу до неї, притискаю її до стіни та знімаю з себе футболку.
 	Вона дивиться на мене збентежено.
 	— Та що ти таке твориш?
 	— Дивись.
 	Я дивлюся їй у вічі, даючи зрозуміти, що вона повинна оглянути моє тіло. В автокінотеатрі ми обоє були дуже захоплені процесом, а сьогодні вранці в ліжку я лежав на ній, так що вона не мала можливості мене розглянути.
 	Я дістаю телефон, знімаю блокування, щоб екран спалахнув, і підношу до себе, освітлюючи шкіру.
 	Вона нерішуче опускає погляд, але таки починає повільно водити очима, вивчаючи мене. І я чудово знаю, куди вона дивиться.
 	Її погляд падає на касету з плівкою у мене на грудях і ноти, що вилітають з неї. На касеті написано «Рука, що править світом». Це гра слів із вірша, який цитувала Раєн у листі, коли я хотів створити групу, але боявся, а вона мене підтримувала.
 	Її погляд опускається до маленьких чорних пташок, що ширяють у мене на боці і стегні. У малюнок вплетені слова: «Спи спокійним сном під янгольський спів». Це з «Гамлета», її улюбленої п’єси Шекспіра. Я зробив це татуювання після смерті Енні.
 	Вона бере в руки мій телефон і повільно роздивляється мене, підсвічуючи екраном. Спочатку вивчає груди, потім переходить до спини, читає афоризми у мене на руці – чергове татуювання, пов’язане з батьками, розглядає серце, що розпадається, у мене на плечі, потім опускається до ліктя і читає слова: «Ми з тобою однієї крові…». Це її фраза, яка згодом переросла в цілу пісню. На мені ще багато маленьких цитат, зображень, сценок та інших речей, про які ми говорили, мріяли і з яких разом сміялися.
 	Я ніколи їх не ховав і майже не носив толстовки з довгим рукавом, але щоб їх розглянути, потрібен час. І майже всі татуювання мають якесь відношення до неї.
 	Вона знову підходить до мене попереду. Раєн нерівно дихає, а в її очах сяють сльози.
 	— Ти – єдине справжнє в цьому світі, — кажу їй я.
 	Вона дивиться на мене так, ніби не розуміє, як на це реагувати.
 	Ні, серйозно. А чого я чекав?
 	Навіть якби вона не впізнала і я сам розповів би їй завтра. Але як би це я зробив? Чи є якийсь спосіб пояснити їй усе так, щоб вона зрозуміла?
 	— Міша, — шепоче вона і дивиться так, ніби нарешті бачить мене справжнього.
 	Я забираю в неї телефон і ховаю до кишені. Підходжу ближче і гладжу її по щоці, але вона здригається.
 	Я вмить опускаю руку.
 	— Ти повинна вислухати мене.
 	— Раєн! — кличе її хтось і стукає у двері.
 	Це жінка. Мабуть, її мама.
 	— Позбудься її, — шепочу я.
 	Раєн моргає, а потім витирає сльози.
 	— Т-т… так! — Відповідає вона, заїкаючись. — Я вже в ліжку.
 	— Добре, — каже її мама. — Мені здалося, що я чула телевізор. Вже пізно. Тобі потрібно поспати.
 	— Добре добраніч.
 	Я одягаю футболку. Почувши, що двері спальні її мами зачинилися, знижую голос і продовжую.
 	— Я ніколи не збирався заходити так далеко, — пояснюю. — У мене була тут одна справа, і я хотів… — Я замовкаю, підбираючи слова, бо боюся зморозити якусь дурість. — Частина мене не могла чинити опір, коли я дізнався, що ти десь поруч. У глибині душі ти була мені потрібна. Я ніколи не думав, що після квесту ми ще колись заговоримо наживо. І не хотів зіпсувати те, що ми мали, але коли приїхав сюди і…
 	Вона витирає руками обличчя і знову починає плакати. Я
 	відчуваю, що втрачаю її.
 	— Коли ти вкрала мої речі, — продовжую, — і я побачив, як ти знущаєшся над Кортесом… а потім намагаєшся розвести мене в їдальні, одне за одним… Ми постійно натикалися один на одного. Це… подумай, навіть якби ми не були друзями по переписці, то все одно знайшли б один одного, розумієш?
 	— Чому ти не розповів мені? — схлипує вона. — Ти ж будь-якої миті міг сказати: «Привіт, я Міша!». — Вона пильно дивиться на мене і хитає головою. — Я цілувалася з тобою. Я спала з тобою! І весь цей час ти знав, що це я, а я і поняття не мала. Ти принизив мене! Ти весь цей час був просто у мене під носом. Ти хоч розумієш, наскільки це жахливо?
 	— У мене не було вагомої причини розповідати тобі! — гарчу я практично
 	пошепки. — Я не розумів навіть, чи хочу продовжувати з тобою спілкуватися після першого дня тут! І в мене виразно відпало всяке бажання тобі довіряти. Ти поводилася як маленька соплива дівчинка, ти й сама знаєш. Чому ти мені брехала? — Я хмурю брови. — Я запитав. Чому всі сім років я вважав, що ти сильна і з тобою приємно мати справу? Що ти не боягуз і можеш постояти за себе?
 	Її плечі тремтять і я чую слабкі зітхання. Їй важко дихати. Я
 	одразу почуваюся сердитим і винним одночасно. Помітивши на столі інгалятор, хапаю його та даю їй, але вона відштовхує мою руку.
 	— Я брехала про людей з мого життя та ті якості, що я зображаю для інших, — пояснює вона. — Все інше було правдою. Фільми та музика, ідеї та мрії — все це справжнє.
 	А решта не має значення.
 	— Я теж довіряв тобі, — нагадую. — Вірив у тебе.
 	— Я така, як тобі писала.
 	— Ти можеш говорити все що завгодно, — заперечую я. — Це не зробить твої слова правдою.
 	Вона кидає голову, кілька разів шморгає, вдихаючи повітря носом, намагається заспокоїтись і взяти під контроль своє тіло. Інгалятор лежить на підлозі. Краще б вона просто підняла його та зупинила напад. Я починаю турбуватися.
 	— Коли я писала листи, була собою, — тихо каже вона. — У них я могла бути такою, якою справді хотіла бути.
 	І я можу її зрозуміти. Є деякі дрібниці, про які я їй не розповідав, бо хотів бути з нею вільним, бо вдома це неможливо. Але вона повинна розуміти: незважаючи на те, що я зробив багато чого навіженого і все вийшло з-під контролю, мені теж боляче, коли мене обманюють. Боляче розуміти, що людина, яку вважаєш мало не кумиром, виявляється зарозумілою і легковажною в очах решти світу.
 	— І коли ти писала мені, — питаю, — щоб я не підкорявся батькові, вірив у себе і був вірний собі, ні про що не шкодував, чому ти радила мені всі ці речі, коли сама їм не слідувала?
 	Вона відводить очі, але я не відступаю. Я дивлюся на неї і чекаю на відповідь. Навіщо мені проповідувати те, на що в тебе самої не вистачає сміливості?
 	— М-м-м? — Підганяю її я, злегка опускаючи голову, щоб зазирнути їй у вічі.
 	— Тому що… — шепоче вона, уникаючи мого погляду. — Тому що ми всі бажаємо кращого людям, яких… вона дуже часто дихає і шепоче ледь чутно, — любимо.
 	Я різко вдихаю повітря. Боже, що вона зі мною робить? Я б усе віддав - усе - за те, щоб обійняти її прямо зараз. Підходжу до неї і починаю гладити по щоці. Мій рот прямо навпроти її губ.
 	— Раєн, будь ласка…
 	Сльози та тихі схлипи починаються знову. Я намагаюся заспокоїти її, але вона відштовхує мене.
 	— О Господи, забирайся, — плаче вона, піднявши руки, щоб я її не чіпав. — Я на тебе зараз навіть дивитися не можу. У мене все це в голові не вкладається. Мені так погано.
 	— Раєн, будь ласка, — благаю я, відчуваючи, як біль із грудей поширюється по
 	тілу. — Я люблю тебе…
 	—  Боже! — Перебиває мене вона. — Забирайся геть!
 	Я здригаюся. Сльози обпікають очі. Моє серце розривається на частини. Вона закриває голову руками і нахиляється, ридаючи.
 	Я не можу повернутись у минуле і все виправити. Може, з іншими вона й поводилася мерзенно, але по відношенню до мене завжди залишалася добрим другом. А ось про мене цього не скажеш. І хоча вона часто поводилася дратівливо, це я все зіпсував. Тож мені й відповідати.
 	Я нахиляюся, піднімаю інгалятор і кладу на стіл на випадок, якщо він знадобиться.
 	А потім вилізаю через вікно на дах і повертаюся до Бухти. Я не поїду додому.
 	Нікуди не поїду, доки вона не буде моєю.
 
 Розділ 16

 Раєн

 	— Де ти була вранці? — Запитує Тен. У його голосі чути тривожні нотки. — Лайла сказала, що ти пропустила тренування.
 	Я йду шкільним коридором, а він крокує за мною. У мене залишається дуже мало часу: тільки щоб взяти речі та бігти нагору, поки урок мистецтва не розпочався.
 	— Я втомилася. — Натягую бейсбольну кепку ще трохи нижче на лоба, щоб сховати почервонілі очі.
 	— Ти проспала? — Зніяковіло запитує Тен. — Тренер змусить тебе за це багато зайвих кіл пробігти.
 	Впевнена, так воно й є. Але зараз мені зовсім не до цього. Весь ранок, поки приймала душ, сушила волосся і фарбувалася, думки мимоволі поверталися до Міши, серце знову розривалося на частини і я починала ридати. Я так і не змогла нафарбувати очі, тому взяла з собою кепку.
 	Очі горять, повіки наче свинцеві. Закриваю їх, і біль віддається у переніссі. Сильніше стискаю ручку сумки, марно сподіваючись, що його не буде на уроці. Якщо подумати про нього без сліз не можу, то дивитися на нього точно не варто.
 	Повертаючи праворуч, до своєї шафки, бачу попереду групу хлопців. Вони зупинилися та читають щось на стіні, деякі навіть фотографують. Піднімаю очі і відразу впізнаю текст Емінема.
 	Needles prick my throat, and I look away. [11] Він може йти до біса. Він не любить цього репера, і навіть якщо мені він подобається, цитування його пісень Міші честі не робить.
 	— Так-так, — посміюється Тен. — Я думав, його зловили чи з ним щось трапилося. Він став рідше писати послання.
 	Я підходжу до шафки та набираю код. Тен іде за мною, забиваючи щось у пошуковик.
 	— «Love the Way You Lie» [12] Емінема, — говорить він. — Так, тепер він заговорив твоєю мовою.
 	Я вичавлюю з себе посмішку. Тен її заслужив. Він єдиний чоловік у моєму житті, з яким мені легко, і я не хочу, щоб він подумав, ніби щось не так. Наша дружба проста.
 	Якщо зовсім відверто, він добрий до мене. Не можу знати напевно, куди сягає його вірність, але зараз він поруч, і я вдячна йому за це.
 	Звільняю сумку, прибираю в шафку книги, які брала додому на вихідні, і дістаю те, що зараз знадобиться. Я не бачила Мішу, не говорила з ним від нашої сварки і все ще перебуваю в шоковому стані. Злюся, але водночас засмучена. Я думала, що на цей момент прийде усвідомлення того, що Мейсен – це Міша і мої почуття кристалізуються в суху ненависть.
 	Але цього не сталося. Мені, як і раніше, боляче.
 	— Ти в порядку? — Запитує Тен, підходячи ближче і заглядаючи мені в обличчя. — Виглядаєш так, ніби не спала всю ніч, а не проспала.
 	— Все нормально.
 	Я закриваю сумку, захлопую шафку і ми з Теном крокуємо далі коридором. Але тут помічаю ще один напис на стіні.
 	Все було по-справжньому.
 	Я роблю невеликий вдих і ледь помітно схлипую. Напис зроблений великими чорними літерами та оточений потіками синього (мого улюбленого) та фіолетового кольорів. Зупиняюся та дивлюся на нього. Мені стає все важче і важче.
 	Він заліз до школи у вихідні та написав це.
 	— Що з тобою таке? — шепоче Тен, цього разу ще більш схвильовано. — Скажи мені правду.
 	Я витираю сльозинку, не даючи їй шансу впасти.
 	— Нічого, — кажу я, намагаючись зробити тон спокійним. — Просто сестра знову накричала на мене за те, що я випрала білу та кольорову білизну в одній машинці, тому сам розумієш…
 	Він усміхається, але я бачу, що він не купився на мої слова. Я різко повертаю до сходів.

 	— Побачимося в обід, добре?
 	— Раєн!
 	Але я, не зупиняючись, вибігаю на другий поверх і пригальмовую на мить, тільки коли бачу ще одне повідомлення на стіні. Я читаю його на ходу.
 	Я не хотів брехати, а от цілувати тебе хотів. Пішов до біса. Я переходжу на біг. Не варто було приходити сьогодні до школи. Я сподівалася, що він уже поїхав назад у Тандер-Бей, але він, схоже, написав усе це сьогодні вночі. У вихідні в школі буває купа людей, графіті помітили б і змили до сьогоднішнього ранку, якби він намалював їх раніше.
 	Ні. Цієї ночі він ще був у Фелконс Віл.
 	Хочу, щоби він поїхав. Не можу піти всупереч своєму серцю, незважаючи на біль, але я вмію стримувати свої почуття. Все, що я йому розповідала: про Мішу, про те, як йому не подобається моя улюблена музика, розмова в кіно і відповіді на всі його запитання, які теж були правдою, — все це він уже знав з моїх клятих листів. Який тонкий хід: просто сидіти і смішити мене, щоб уламати роздягтися.
 	Я підходжу до дверей і підводжуся навшпиньки, заглядаючи у вікно. Він сидить на своєму місці з навушниками у вухах, крутить у руках ручку і дивиться у зошит.
 	Я спускаюся на п’яти.
 	Чудово. Ти що, дійсно подумала, що він може відступити? Не схоже, щоб йому треба було бути у школі. Міша ще минулої осені мені писав, що вже здав достатньо предметів, щоб випуститися достроково, тож якщо він приїхав не заради мене, то навіщо вдає з себе учня, якщо йому не потрібні оцінки?
 	Навіщо він насправді тут?
 	Я різко відчиняю двері і біжу до своєї парти, намагаючись не дивитися на нього, але вже відчуваючи на собі його погляд.
 	Він єдиний, кого варто остерігатися. Спогади про нашу зустріч у кабінеті фізики раптом спливають у голові, і я майже відчуваю, як обвиваю ногами його стегна, як губи обхоплюють його сережку.
 	Він не має бути тут. Не має так вчиняти. Сльози навертаються на очі.
 	І раптом щось помаранчеве та мокре летить у мене, прилипаючи до рук та футболки.
 	— Тьху! — вигукую я, оглядаючи руки та одяг.
 	Менні Кортес тікає в кінець класу, прихопивши із собою щойно розфарбовану глиняну миску.
 	— Мені шкода! — злякано кричить він.
 	— Поки ні, але скоро ти пошкодуєш, — погрожую я і вказую йому за спину. — Запікати там, бовдур. Тобі карту показати?
 	Він морщиться, опустивши очі, а хлопці навколо регочуть. У
 	мене скручує живіт, і я, стиснувши зуби, пробираюся повз нього до свого місця в кінці класу.
 	Менні зникає у підсобці.
 	Кинувши на підлогу сумку, сідаю на стілець, дістаю зошит та олівці. У присутності Міши мені незатишно.
 	— Так знаю я, знаю, — огризаюся, не дивлячись на нього. — Я
 	мерзенна сука, правда?
 	— Ні, — тихо відповідає він, дивлячись вперед. — Просто слабка та дурна. Я б зганьбив тебе перед усією школою, якби не був упевнений, що ти й так у глибині душі почуваєш себе поганню.
 	Від злості в мене починає тремтіти підборіддя.
 	— Що ж, почнемо! — каже Місс Тілл.
 	Але в мене в грудях тісняться схлипи, яким я не можу дати волю. Він правий. Все саме так.
 	І ми обидва про це знаємо.
 	— Раєн, ви готові поговорити про ваш проект і про те, на якому він етапі? — Запитує Тілл.
 	Але я можу тільки бездумно вирячитися на нігті великих пальців, які лежать на парті переді мною. Все, що на столі, здається розмитим.
 	Я накинулася на Менні, тому що він – легка мішень. Тому що він слабший за мене. Тому що він тут єдиний слабший за мене. Всім іншим до мене нема справи, а у Міши я викликаю огиду. Він мене ненавидить.
 	— Раєн!
 	Те, ким я стала, і те, що мене ніхто не любить, не вина Міши. Це моїх рук справа. Я дурна, слабка і ні на що не придатна.
 	Сльози навертаються на очі і я ледве стримую схлип.
 	Нахилившись, беру сумку, вішаю її на плече і виходжу з класу, уникаючи поглядів, що проводжають мене, і приглушеного шепоту однокласників.
 	— Раєн!
 	У коридорі я даю волю сльозам і біжу до туалету.
 	— Де ти була? — Запитує Лайла. Ми встаємо в чергу у їдальні. — Вранці не прийшла на тренування. Тен сказав, що зустрівся з тобою перед першим уроком, але з того часу ніхто тебе не бачив. І ходять чутки, що ти розплакалася на мистецтві.
 	Її тон викликає огиду, і я рада, що можу не дивитися на неї, поки беру контейнер із салатом та пакетик із соусом. Не голодна, але руки та ноги болять від утоми. Я не могла більше ховатися у бібліотеці. Мені здається, що я втрачаю все і що мені треба зупинитись і взяти себе в руки.
 	— У Трея у вихідні були великі неприємності, — каже вона таким тоном, ніби це моя вина.
 	Так воно і є, але вона про це не знає.
 	— Ми всі, включаючи його команду, — продовжує вона, — пішли після п’ятничної гри до нього. Його мачуха піднялася нагору, а потім спустилася і всіх вигнала.
 	Її голос ріже вуха.
 	Але вона продовжує насідати.
 	— І ти про це вже знала б, якби не пропадала невідомо де.
 	— Мені немає до цього діла, — крізь зуби відповідаю я і повертаюся до неї, не можу більше стримуватися. — Ти зрозуміла? І мене дістали твої ідеї на тему того, що і як має бути. А тепер залиш мене одну.
 	Вона відступає, незрозуміло дивлячись на мене, а потім сердито жмуриться.
 	— Хочеш залишитися одна? Я можу це зробити. Ми всі можемо про це подбати, бо вже ситі по горло твоїми витівками. — Вона зміряє мене поглядом, усім виглядом показуючи, що я шматок лайна. — Постійно десь пропадаєш, ставишся до Трея як до нікчеми… Не думаю, що хтось ще не помітив, як ви тишком-нишком переглядаєтесь з Мейсеном Лораном. Якщо хочеш погратися з цим біосміттям, роби це непомітно, тому що я не збираюся зображати, що схвалюю це.
 	Я стискаю в руці пластиковий контейнер і роблю крок у її бік.
 	Сука.
 	Але тут між нами залазить Мішин приятель з ірокезом, витягає з фруктового салату виноградину і відправляє її в рота, дивлячись на Лайлу.
 	— Ей, крихітко. Потрахатись не хочеш?
 	Вона кривить обличчя, а я ледве стримую сміх. Що за чортівня? Розкривши рота дивлюся на хлопця з ірокезом. Лайла розвертається — мабуть, втративши нитку розмови — і вирушає геть.
 	Хлопець з ірокезом повертається до мене, підморгує та йде. Що це було?
 	Я протираю очі, поправляю кепку і відчуваю дике бажання залізти в гарячий душ і просидіти там все життя.
 	Знову повернувшись до черги, бачу Мішу з іншого боку від себе. Серце йокає.
 	— Мені треба з тобою поговорити, — починає він.
 	Я обходжу його і рухаюся до каси.
 	— Я не хочу, щоб ти був тут, Мейсене. — Замовкаю і виправляюся: – Міша. Просто їдь додому. Повертайся в Тандер-Бей.
 	— Не можу. — Він наздоганяє мене і кладе руки на прилавок, не даючи пройти. — Я не зможу жити, якщо в моєму житті не буде тебе. Усе хороше, що я зробив, Раєн, було з твоєю допомогою. Будь ласка.
 	Черга рухається вперед. Люди обгинають нас і проходять до каси. Я хочу відштовхнути його, але знаю, що за нами вже спостерігають і не хочу влаштовувати сцену. Може, я параноїк, але як ніхто знаю: Лайла не пропускає жодного мого кроку.
 	— Ти любиш музику, — він знижує голос і говорить мені на вухо: — Ти зробила мене сильним. Якби тебе не було, моє життя було б зовсім не таким, як зараз. Пробач мені. Я ніколи не хотів…
 	— Ти розбив мені серце, — обриваю його і повертаюся до нього. — Дивлюся на тебе і не бачу Мішу. — Сльози образи обпікають очі, і мене вже не хвилює, що він їх помітить. — Усі ці роки, всі наші листи тепер здаються спогадами з далекого минулого. Навіть вечір п’ятниці вже як у тумані.
 	Він примружується.
 	— Ти все зіпсував, — кажу я. — Усю нашу історію. І скоро я не згадаю ні тебе, ні те, як ми дружили.
 	Я залишаю на прилавку свою їжу, відштовхую його руку і прямую туди, де сидить Тен.
 	Сама не знаю, наскільки правдивим є те, що я зараз наговорила Міші, але в мене всі думки затуманені. Як і почуття. Може, треба просто виспатися, довго поплавати чи з’їздити кудись на машині, щоб провітрити голову.
 	Єдине, що знаю достеменно: бачити його не можу. Чорт, та я і на себе дивитися не хочу.
 	Сівши за стіл, тягаю у Тена картоплю фрі, щоб хоч чимось себе зайняти.
 	— Як справи з батьками? — питає Джей Ді у Трея, зрозуміло, нібито ненароком.
 	— Краще просити вибачення, ніж дозволу.
 	— Хлопці, про що ви говорите? — питаю я.
 	Трей дивиться на мене, і язик тіла підказує, що він до мене охолонув.
 	— Пам’ятаєш, я казав тобі про вечірку? — вкрадливо питає Трей. — Батьки ввечері їдуть і не забороняють мені нікого приводити. Але я вже не сподіваюся, що ти прийдеш.
 	Він каже, ніби заздалегідь знає мою відповідь. Чути, як Лайла і Кейтлін хихикають.
 	Вечірка. Я озираюсь через плече і бачу Мішу. Він сідає за стіл до друзів, і від моєї уваги не вислизає погляд, кинутий у мій бік.
 	— Там буде алкоголь? — Запитую я, повертаючись знову до свого столу.
 	— Звісно. Рікою. — Трей посміхається.
 	— Що ж, гаразд. Може це саме те, що мені потрібно.
 	Трей розпливається в посмішці, а Тен жартома плескає по козирку моєї кепки.
 	— О так.
 	***

 	Ми з Теном перетинаємо галявину Берроузів, залишаючи за спиною під’їзну доріжку і вулицю, суцільно заставлену машинами. Від думок про те, за яких обставин я востаннє була тут, серце починає битися частіше. Підходячи до будинку, почуваюся якось дивно.
 	Навіщо позавчора вночі Міші знадобилося обшукувати цей будинок? Що він робить у Фелконс Віл? Усі вихідні я була так поглинута його викриттям і своєю істерикою, що навіть не задумалася про те, навіщо він тут. Була надто захоплена переживанням його зради.
 	Що він там казав? Що приїхав сюди з якоюсь метою, що ми постійно натикаємось один на одного і що все вийшло з-під контролю, одне за одним, бла-бла-бла…
 	Що ж. Ми з Теном вкрали його речі з Бухти, і це я підійшла до нього в перший день і почала провокувати, проте він все ще тут, «ховається» від мене у всіх на очах. І чудово розуміє, що я теж нікуди не подінусь. Він повинен був у всьому зізнатися, коли я поцілувала його на задньому сидінні пікапа на мийці.
 	— Блін, та ти тільки подивися туди, — сміється Тен, коли ми входимо в будинок.
 	Імпровізований танцпол заполонили наші однокласники, натовп плавно перетікає у вітальню, піднімається сходами… Я виглядаю у внутрішній двір і бачу, що басейн та тераса теж забиті. Народ танцює і п’є, а музика лунає з колонок, розставлених по всьому будинку.
 	Дуже багато відволікаючих факторів.
 	На мені джинсові шорти та футболка, а під ними – бікіні.
 	Взагалі, я не збираюся лізти в басейн, але Тен сказав, що він не проти, а я не можу не скласти компанію, так що ...
 	Намагаюся не думати про те, що Трей — клятий збочинець і якою щасливою буде Лайла побачити моє падіння з п’єдесталу. Але якщо я залишуся з Теном, у мене буде шанс спокійно пропустити келишок, потанцювати, повеселитися і напитися до такого стану, щоб забути про події останніх двох тижнів хоча б на п’ять хвилин. Мені це потрібно. Потрібно зробити щось, щоби знову відчути себе нормально.
 	— Сумніваюся, що він піде на випускний, мила, — каже мені Тен. — Якщо батьки йому ще не заборонили, то після цієї вечірки точно це зроблять.
 	— Я не хвилююся з цього приводу. Тепер точно не знаю, чи піду туди.
 	Але якщо зберуся, то точно не з Треєм.
 	Ми виходимо надвір і чіпляємо пару склянок пива з бочонки.
 	Тен махає переді мною пляшкою текіли, але я відштовхую її.
 	— Ні. — Я хитаю головою.
 	— Чому?
 	— Я за кермом, — нагадую йому я. — Ти можеш пити текілу. А я обмежуся пивом.
 	Він знизує плечима і наливає трохи в пластиковий стаканчик.
 	Від різкого запаху я здригаюся. Я пила текілу раніше, але не холодну. Як його не нудить?
 	Він злизує з руки сіль, перекидає шот, трохи морщиться, а потім запихає в рот скибочку лимона.
 	Я сміюся. Давно з ним знайома і знаю, що він воліє змішувати алкоголь з колою чи соком.
 	— Пішли! — Він тягне мене за собою. — Давай потанцюємо.
 	Я посміхаюся, беру стакан і вже відчуваю, як пиво вдаряє в голову. Він тягне мене туди, де голосніше музика. Грає „Dirty Little Secret“. Приємне тепло розливається по тілу, я роблю ще один ковток і приєднуюся до загальних веселощів, розчиняючись у музиці.
 	Всю наступну годину ми танцюємо до упаду. Коли моє пиво закінчується, він приносить мені пляшку води, потім її змінює друге пиво, а я уважно стежу за тим, щоб він сам мені його наливав. У голові починає шуміти, все зливається воєдино, але я думаю, що в цьому винні швидше музика та енергія натовпу, ніж алкоголь.
 	Ми скачемо, сміємося, танцюємо. Тен нахиляється і каже мені у вухо:
 	— Тобі краще?
 	Я киваю і відповідаю, перекрикуючи музику:
 	— Так! Набагато краще.
 	Так, кажуть, що алкоголь — не вихід, але так приємно іноді ненадовго відключити мозок.
 	Я допиваю та викидаю стаканчик. Потім беру пляшку води і обіцяю собі, що більше не питиму цієї ночі. Біля бару до мене підходить Тен.
 	— Ще один? — Мило цікавлюся я, наливаючи йому шот.
 	Він усміхається і випиває його без усілякої солі та лимона. Я нахиляюся до нього та відчуваю аромат одеколону. Для різноманітності іноді приємно проводити з ним час.
 	Останнім часом я цураюся всіх: друзів, сестри, мами, — бо вважаю, що вони не в змозі любити мене такою, якою я є. Через них мені довелося змінитись. Коли члени сім’ї або Тен проявляють увагу, мені здається, що це все вдавання.
 	Саме тому мені так подобався Міша. Він не відвернувся від мене, був поруч і ніхто не прикидався, а це так приємно.
 	Але його більше нема. Та про що це я? Мене й зараз оточують добрі люди, хоч би як я намагалася тримати їх на відстані.
 	І вони були зі мною весь цей час.
 	Тен відходить, приходить з пляшкою, бере шейкер і повертається до мене. Розглядає мене з голови до ніг і піджимає губи.
 	— Що? — питаю я.
 	Він піднімає голову і на його губах грає посмішка.
 	— Розсунь ноги.
 	Що?
 	— Ну ж бо, давай, — підбадьорює він мене з сільничкою в руках. — Хочу спробувати тебе на смак.
 	Я посміхаюся, викочуючи очі.
 	— Та ні за що.
 	— Ну будь ла-а-аска!
 	— Ні! — скрикую я, намагаючись не розсміятися йому в обличчя.
 	Та нізащо на світі. Я цього не зроблю. Без варіантів.
 
 Розділ 17

 Міша

 	Малкольм починає зі збивки. Підлога під ногами вібрує від басів. Плавно вступає Дейн. Він грає перехід, а я чекаю моменту, коли настане черга гітари і приєднається Лотус.
 	Починаючи співати, відчуваю приплив енергії та заплющую очі.
 	Чирлідер каже це запам’ятати

 	Я обіцяю, ще повернемось сюди.

 	Я маю кляті справи, ти трохи посиди.

 	Залишитись не можу змусити її,

 	Спостерігати як вона іде.

 	Я ліпше залишу собі її гаряче сердце.

 	І чекатиму, поки той холод відійде.

 	Малкольм продовжує грати, не даючи розслабитись. Солодкі краплі поту стікають по спині. Я насолоджуюся тим, що знову в строю. «Палички», наше улюблене місце в Тандер-Бей, більше місяця закрито на реконструкцію, але господарі погодилися пускати нас туди репетирувати без публіки.
 	З гітари Дейна чутно вереск . Він обриває ноту та зупиняється.
 	— Так, стоп-стоп-стоп! — перериває він усіх. — Думаю, тут варто розірвати мелодію та вставити риф. — Він вказує на Малкольма за ударними. — Підтримай мене, треба щось незвичайне, а потім повернемося до вокалу.
 	— І постарайтеся зробити його потужнішим, — додаю я.
 	Але Дейн тільки глузливо дивиться на мене.
 	— Так, я знаю, що тобі подобається.
 	— Окей, три, два… — каже Лотус, але я піднімаю руку і знімаю з себе гітару.
 	— Мені треба попити.
 	Спускаюся зі сцени та йду до столу, щоб зробити ковток води. За барною стійкою стоїть дівчина — думаю, одна з дочок господаря — і дивиться на мене, підперши голову руками. Вона приблизно мого віку. Може, трохи молодше.
 	Вона схожа на Енні. Світле волосся, гострий ніс, витончені плечі… А Енні жодного разу не чула, як я граю. Вона не дуже мене підтримувала. Була надто зайнята, щоб виявляти інтерес. Звичайно, я можу сказати те саме про себе та її хобі. Я майже не пропускав матчі жіночої волейбольної команди лише тому, що Енні мене про це просила. Їй було потрібно, щоб нею пишалися, і я знав, чому.
 	Дівчина мені посміхається. Я відповідаю на її посмішку та швидко відводжу очі.
 	Були часи, коли вона підходила до мого типу. Мила, ніжна, симпатична. Але варто лише згадати нервове дихання Раєн на моїх губах перед тим, як ми вперше поцілувалися в пікапі, і моє тіло оживає. Вона складна, темпераментна, і в голові у неї безлад, але вона заводить мене як ніхто інший.
 	Я дістаю телефон та перевіряю повідомлення. Не знаю, що хочу побачити: гнівну тираду, образи, злісну смс з текстом «відвали»?
 	Але нічого нема. Напевно, краще дати їй спокій і дати побути одній. Але ще стільки всього, про що вона не знає, що їй потрібно розповісти, і я повинен зробити це до того, як вона остаточно відмовиться зі мною спілкуватися.
 	Можливо, ми зустрінемося. Завтра в мене вдома. І я зможу розповісти їй усе. Не хочу влаштовувати пастку, але може вона дасть мені шанс, якщо я відкрию їй душу і поставлю все на кін.
 	Відкривши Фейсбук, вводжу її ім’я та завантажую профіль.
 	Краще просто напишу повідомлення і наступний хід буде за нею. Я мушу спробувати. Якщо вона не погодиться, чекатиму стільки, скільки буде потрібно.
 	Але коли її профіль відкривається, бачу відео, на якому вона відмічена, та змінюю думку. Не думаючи ні секунди, натискаю на ролик. Його виклали кілька хвилин тому.
 	Раєн стоїть біля басейну. Навколо неї п’ють та танцюють. Вона відставила ногу вбік, а якийсь хлопець стоїть перед нею навколішки.
 	Що це в біса таке?
 	Я бачу, як він нахиляється і проводить язиком їй по внутрішній стороні стегна. Вона регоче, натовп тріумфує.
 	Недоумок стоїть спиною до камери. Він перекидає шот, натовп його підбадьорює, а Раєн, сміючись, сує в рот часточку лимона і пропонує йому дістати її.
 	Музика гримить, Раєн обіймає його за шию, вони торкаються один одного губами, а за мить вона вже продовжує танцювати.
 	— Сучий син.
 	Стискаючи телефон у руці, я гортаю коментарі та розумію, що вечірка у будинку Трея. Вона в нього вдома?
 	А тим часом відео з тим, як її лиже якийсь хлопець, репостить дедалі більше людей.
 	— Що таке? — Запитує Дейн.
 	Я хапаю зі столу ключі та прибираю мобільний у кишеню. Як, бляха, вона опинилася на вечірці у цього козла, і хто, чорт забирай, там її домагається?
 	— Поїхали, — гаркаю я хлопцям. — Куди?
 	— Поясню дорогою.
 	Я йду через більярдну. Хлопці збирають інструменти та біжать слідом. Вийшовши надвір, застрибую в машину. Дейн залізає на пасажирське сидіння, а Лотус і Малкольм влаштовуються ззаду.
 	Заводжу машину, від’їжджаю від «Паличок», вилітаю на шосе і видавлюю газ, сподіваючись проїхати шістдесят кілометрів за десять хвилин. Невже вона п’є у нього вдома? Вона має розуміти, наскільки це безглуздо.
 	Хочеш на вечірку? Добре. Хочеш відпочити від мене? Гаразд.
 	Але крутитися просто під носом у цього виродка і розважати якогось заклопотаного засранця, який хоче її облапати… Це приводить мене в божевілля. Вона б ще текілу з пупка йому запропонувала. Ні, Раєн не така. Вона намагається мене спровокувати, і в неї відмінно виходить.
 	Я згадую про Енні і до чого вона себе довела. Адже все тому, що вона теж не вміла тверезо мислити.
 	Коли ми під’їжджаємо до будинку Трея Берроуза, моє божевілля досягає апогею. Але я розумію, що не можна туди йти не підготувавшись. Тоді вона просто відшиє мене, і доведеться піти одному.
 	Ми вилізаємо з машини і одразу чується музика. Це „Bad Girlfriend“. Я дивлюсь на всі боки. Будинки стоять на пристойній відстані один від одного, але, напевно, сусіди чують шум. Руки сверблять самому викликати поліцію, якщо цього ще не зробили місцеві. Просто щоб вечірку згорнули, а Раєн довелося піти додому. Але ні. Я дам їй вибір.
 	Ми заходимо до будинку. Зграйка п’яних дівчаток пробігає до сходів повз нас. Коли їхні ноги торкаються сходів, вони сповільнюються і акуратно піднімаються нагору, тримаючись за стіну.
 	— Мило, — сміється Лотус, одержимий бажанням піти за ними.
 	Але я хапаю його за хвіст із чорного волосся і повертаю на місце. Ми тут не за цим.
 	— Привіт мужик. — Джей Ді підходить і тисне мені руку. — Радий бачити тебе тут. Збираєшся влаштувати феєрверк?
 	Я посміхаюся про себе. Він знає, що я краще вдавлюся, ніж увійду до цього будинку.
 	— Не планував. Ти не бачив Раєн?
 	Він хитає головою.
 	— Не в останні п’ятнадцять хвилин. — Його очі звужуються. — Може, таки розповіси, що між вами відбувається?
 	— Ні.
 	Він усміхається.
 	— Гаразд. — І йде у бік їдальні. — Я буду поряд, якщо раптом знадобиться допомога.
 	Кивнувши, йду у вітальню і починаю сканувати очима натовп.
 	— Так-так-так, — каже Трей, виходячи мені назустріч. — Це що ще за фігня?
 	З ним поряд двоє його друзів. Я випрямляю спину і дивлюся на нього серйозно.
 	— Нариваєшся на проблеми? — каже він. — Ми влаштуємо тобі їх.
 	Хлопці з моєї групи роблять крок уперед. Трей, нарешті, помічає їх, усвідомлює, що я не один, і починає нервувати.
 	— Але не в домі моїх батьків, зрозуміло, — додає він.
 	Досить.
 	— Де Раєн? — вимогливо питаю я.
 	Він сміється.
 	— А ти в кімнатах нагорі не шукав? Курочка сьогодні трохи випила і стала слабкою на передок. Чекаю не дочекаюся своєї черги.
 	Я підлітаю і хапаю його за комір. І мої, і його друзі напружуються.
 	Але раптом я дещо помічаю краєм ока. Опустивши погляд, бачу у Трея на правій руці ремінець.
 	А на ньому – з обох боків зафіксовані ремінцями поменше старовинний годинник марки Jaeger-LeCoultre. [3]
 	Серце б’ється у вухах.
 	— Де ти взяв цей годинник?
 	Він морщиться, а я трясу його і відчуваю, як закипає кров. Вони в нього не від неї. Вона б не віддала їх йому. Ні.
 	— Міша! — кричить хтось. Але я не зважаю.
 	Перед очима лише Трей.
 	— Міша? — долинає чиєсь бурмотіння. — Хто такий Міша?
 	Музика, як і раніше, гримить, але, навіть дивлячись на одного Трея, я відчуваю, що навколо збирається натовп роззяв.
 	Я відштовхую його і міцно стискаю кулаки. Вона віддала їх йому?
 	— Йди, — каже Раєн, що раптом з’явилася нізвідки.
 	Я повертаюся до неї, але опускаю очі у підлогу.
 	— Мовчи і стій на місці, — огризаюся, помітивши, що вона ледь не блищить грудьми в бікіні та маєчці на одне плече, що висить на ній, як м’ятий туалетний папір. — Весь Фейсбук вже бачив, як ти крутиш дупою, розсовуєш ноги і поїш всяких мужиків текілою. Мені це не подобається.
 	Її очі розширюються. Її охоплює лють.
 	— Вибач що? — Вигукує вона, а тим часом дві дівчини заливаються сміхом.
 	Але я мовчки відвертаюся. Спочатку треба розібратися з Треєм.
 	— Де ти взяв цей годинник?
 	— А тобі що до того? — Огризається він. — Йди до біса!
 	Я роблю крок назад і б’ю його в обличчя, відправляючи до нокауту. Починається метушня, наші друзі кидаються один на одного, а гості вечірки кричать і розбігаються хто куди. Я дістаю з кишені ключі, відкриваю ножа на брелку і нависаю над Треєм. Всі навколо ніби божеволіють. Я хапаю Трея за зап’ястя. Він морщиться від болю.
 	— Злізь з мене! — Він намагається вирвати руку.
 	Але я просовую тупий ніж між ремінцем та зап’ястям і тягну його на себе, у протилежний від руки бік.
 	— Міша! — чується голос Раєн. Всі довкола завмирають. Я встаю на ноги.
 	— Вечірку закінчено! — лунає низький чоловічий голос. — Вимкніть музику!
 	Озирнувшись, я бачу, що до будинку входять поліцейські у чорній формі. Один із них кричить, склавши руки рупором.
 	Чорт. Значить, хтось таки поскаржився. Усі метушаться та біжать на кухню через розсувні скляні двері. Напевно, там задній вхід, через який можна забрати ноги.
 	Я сую годинник і брелок із ключами в руки Дейну.
 	— Візьми мою машину. Забирай хлопців та їдьте!
 	Він забирає в мене речі і попереджає Лотуса з Малкольмом, поки копи зайняті спробами зупинити тих, хто тікає. Хлопці вистрибують у вікно і зникають, а я стою на місці і оглядаюся. На мій подив, Раєн досі тут.
 	У неї почервоніли щоки, але вона спостерігає за мною. Вона не виглядає п’яною.
 	І чому я клюнув на прийом Трея? Напитися до нестями і вирушити нагору з першим зустрічним? Раєн ніколи не вчинила б так безрозсудно. А я просто шукав привід його вдарити.
 	Потім я дивлюся на хлопця, що стоїть у неї за спиною, і розумію, що це Тен. Картинка складається докупи. Світле волосся, синя футболка… Це він із нею на відео.
 	Прокляття. Значить, я примчав сюди, щоб побити хлопця, якому до смаку скоріше я, ніж Раєн. Чудово.
 	— Ей! — підводячись, кричить Трей. — Він спер мій годинник!
 	Я не рухаюся з місця, але дістаю телефон і пишу Дейну повідомлення, що мене можуть заарештувати. Він знає, що у таких випадках робити.
 	Музика затихає. Коп підходить до нас і стає між мною і Треєм.
 	— Що ти тут робиш, синку? – цікавиться він у мене. — Просто тусуюся.
 	— У нього мій годинник, — пищить Трей.
 	Але я тільки знизую плечима.
 	— Можете мене обшукати. У мене нічого немає.
 	Трей підходить до мене впритул і намагається зазирнути у вічі, але поліцейський його зупиняє.
 	— У тебе і без цього повно проблем, — говорить він йому. — Відійди.
 	Але Трей стоїть, як стіна. Він не підходить ближче, але і назад не відходить.
 	— Його не запрошували, він ввалився, влаштував бійку і вкрав мій годинник, — повторює він.
 	На моїх губах грає посмішка. Коп дивиться на мене.
 	— Як тебе звати?
 	— Не знаю.
 	— Де ти живеш?
 	— Я забув, — відповідаю, продовжуючи дивитися на Трея.
 	Бачу, що коп починає виходити з себе. Не хочу чинити йому перешкоди, але цей козел не повинен знати, хто я такий. Поки що в цьому місті нікому не треба знати, що я Міша Лейр. Ще рано.
 	— Руки за спину, — наказує поліцейський.
 	Я підкоряюся, а він підходить ззаду і клацає наручники.

 	— Зачекайте, ні! — Заступається за мене Раєн.
 	Але я спокійно дивлюсь на неї.
 	— Все нормально. Нічого не говори.
 	Не кажи їм, хто я.
 	— Добре, цього я забираю, — каже офіцер другому копу, який спілкується по рації.
 	— Закінчуй тут і дзвони містеру та місіс Берроуз.
 	Другий офіцер киває і каже щось у рацію.
 	Коп виводить мене з дому. Я дивлюся на Раєн. Мені стільки хочеться їй сказати.
 	Я все зробив. Я їду додому.
 	Я зроблю все, що ти хочеш. Навіть зникну з свого життя, якщо ти захочеш цього.
 	Я кохаю тебе.
 	Але я тільки піднімаю очі на Тена і говорю йому:
 	— Простеж, щоб вона дісталася додому цілою та неушкодженою.
 	***

 	Через годину я в поліцейській дільниці, вже без наручників.
 	Сиджу біля стіни, розвалившись на стільці, витягнувши ноги та схрестивши руки на грудях. Жінка поліцейський за столом розмовляє по телефону. Я постукую пальцем по руці, відбиваючи ритм пісні, що ми репетирували сьогодні в «Паличках».
 	Ну, принаймні, я повернув годинник і зробив обидві справи, заради яких приїжджав. Тож треба було б радіти.
 	Але, на жаль, речі, які здавалися такими важливими три тижні тому, тепер відійшли на другий план.
 	— Чому твій годинник був у нього? — Запитує хтось.
 	Здригнувшись, я піднімаю очі і бачу Раєн. Вона стоїть у ближньому кутку кімнати. Мабуть, щойно увійшла.
 	— Це ж був той годинник, який ти шукав, так? — Продовжує випитувати вона.
 	— Як ти сюди потрапила? — Я випрямляю спину і сідаю рівно. — Ти ж не сідала за кермо?
 	— Я не пила, — каже вона. — А тепер відповідай на мої запитання.
 	Що ти робиш? Що відбувається?
 	Я відводжу очі і знову розвалююся на стільці. Знаю, давно настав час зупинитися і немає причин більше приховувати від неї правду, але з чого почати? Я хочу, щоб вона все зрозуміла. Хочу знати, чи зможемо ми повернутися до тих відносин, що були у нас, коли ми тільки переписувалися, і до тих, коли я був Мейсеном. Хочу, щоб вона зробила це без жалю.
 	— Ти хочеш, щоб я довіряла тобі, — каже вона, — але так багато від мене приховуєш.
 	Я повертаюся до неї і відкриваю рота, щоб почати говорити, як раптом з коридору з’являються троє хлопців, входять до кімнати і зупиняються, побачивши мене.
 	Я намагаюся підвестися, але двоюрідний брат не дає мені цього зробити.
 	— Вибач, мужик, — починаю виправдовуватися я. Ненавиджу себе за те, що довелося тягнути його в таку далечінь.
 	Вілл тільки посміхається у відповідь.
 	— Потрапити до дільниці в Тандер-Бей — це обряд посвячення, — жартує він, сяючи від гордості.
 	Я закочую очі. За спиною в Вілла стоять двоє його друзів, Майкл Крайст і Кай Морі, і задоволено посміхаються.
 	Вони знають, що він говорить. Декілька років тому вони були королями нашого містечка, героями шкільної команди з баскетболу. З того часу мало що змінилося. Лише слава стала ганебною.
 	Вілл схрещує руки на грудях і поблажливо дивиться на мене.
 	— Ти маєш сам уміти виплутуватися з таких історій, розумієш? — Відчитує мене він. — Дивись і вчися.
 	Він розвертається, і всі троє підходять до столу, безперечно, посміхаючись на всі зуби.
 	Раєн рухається до мого лівого плеча, але ми обоє мовчимо.

 	— Доброго дня, я Вільям Грейсон третій, — каже Вілл жінці-поліцейському. — Офіцер Веббер, правда?
 	Вона насторожено міряє поглядом його та двох інших.
 	— А мій дідусь — сенатор Грейсон, — продовжує він, — і я сподіваюся, що ви дуже-дуже його любите. Він завжди допомагав поліції.
 	Я сміюся про себе над його солодким голоском, який, схоже, добре на неї діє. Кай спирається на її стіл і мовчки посміхається, а тим часом Майкл, перший номер футбольної команди «Шторм-Меридіан», випростується на повний зріст і нависає над нею.
 	Він простягає руку.
 	— А я Майкл Крайст.
 	— Ох так. — Вона широко посміхається. — Мій чоловік – ваш великий шанувальник.
 	— Тільки ваш чоловік? — цікавиться Майкл.
 	Її щоки починають горіти. Мене зараз вирве. Вона потискає руки Віллу і Каю, видихає і стає раптом задоволеною і розслабленою.
 	— Джентльмени, чим можу вам допомогти?
 	Вілл спирається на столик і нахиляється до неї.
 	— Міша Лейр Грейсон — теж онук сенатора Грейсона, і наш дідусь вважав би за особисту послугу, якби ви дозволили нам розібратися з Мішею, не виносячи сміття з хати.
 	Я відчуваю, що Раєн напружилася, і морщу чоло. Чорт. Так, забув розповісти їй ще одну маленьку деталь.
 	Вілл продовжує виставу. Він повертається до мене, жінка-поліцейський робить те саме.
 	— Він у нас трохи паршива овечка. У сім’ї не без виродку, знаєте, — пояснює він, поки вона розглядає мої татуювання. — Ми заберемо його в Тандер-Бей, і він більше не повернеться до Фелконс Віл. Даємо вам слово. Ми відвеземо цього маленького засранця додому прямо зараз.
 	Я стискаю зуби. Очі Вілла сміються.
 	Коп дивиться на мене.
 	— Інший молодик заявляє, що ваш брат вкрав годинник, — пояснює вона. — Проте при ньому його немає. І свідків нема. Ми в будь-якому разі збиралися відпустити його, але він не хотів говорити, де живе і як звати його батьків.
 	Вілл киває і розправляє плечі.
 	— Повірте нам. Ми відвеземо його додому.
 	Вона дивиться на цих трьох. Всі як на підбір: в ідеально випрасуваних чорних костюмах, з чистими руками, жодного татуювання не видно – звичайно, вони порядні джентльмени.
 	— Добре, — нарешті погоджується вона. — Забирайте його додому і нехай постарається не нариватися на неприємності.
 	Вони тиснуть їй руки, відходять від столика і з самозадоволеним виглядом йдуть до мене.
 	Я схоплююсь зі стільця і встаю перед Віллом, дивлячись йому прямо в очі і намагаючись говорити спокійно.
 	— У сім’ї не без виродка, кажеш? — із викликом питаю я. — Це я паршива овечка? Хіба це я два з половиною роки у в’язниці відмотав? Як вона могла не збагнути, хто ти такий? Чому ти не закотив рукава та не показав татуювання?
 	Вілл поправляє комір і манжети: чепуриться.
 	— Я ж радив тобі: ніколи не викладай відразу всі карти на стіл. Хіба ні? Я вовк у овечій шкурі. Вони не уявляють, на що я здатний, поки не стає надто пізно.
 	Його друг Кай сміється собі під ніс.
 	— Я казав тобі не робити тату на шиї, — журить мене Вілл. — Говорив? Бачив, як ми її опрацювали? Якби в тебе були мізки, ти спокійно впорався б сам.
 	— Вона не на шиї, — захищаюсь я. — Вона просто, — я показую на шию, — заходить трохи вище, ніж…
 	— Привіт, — чую я спокійний низький голос Кая. Він дивиться на Раєн.
 	Майкл теж підходить до неї та вітається.
 	— А це, значить, та сама дівчина, що пила текілу на вечірці без тебе, так?
 	Раєн бентежиться, а я відповідаю:
 	— Дейну не завадило б розмовляти поменше.
 	Але Майкл тільки усміхається Раєн.
 	— Будь вона моєю дівчиною, я б її як слід відшльопав.
 	— Так, я не піднімаю руку на свою дівчину, зрозуміло?
 	— І подивися, чим це обернулося.
 	Вілл штовхає Майкла в спину.
 	— Не слухай його, — заспокоює він Раєн. — Він не б’є свою дівчину.
 	Вона знає, як його задобрити.
 	Кай сміється в кулак, а на обличчі Раєн з’являється гримаса огиди. Вона дивиться на мене.
 	— Хто ці свині?
 	Я йду до виходу, знаючи, що решта піде за мною.
 	— Вілл – мій двоюрідний брат. А це його друзі. Я подзвонив йому, бо не хотів дзвонити батькові.
 	— Як поживає моя крихітка? — Запитує Вілл, що йде позаду. Він має на увазі машину. Він дав мені її кілька років тому, коли його заарештували. Увесь час, що він сидів, я їздив на ній. Його випустили, але він не попросив її повернути, і я весь цей час щиро сподівався, що він про неї забув.
 	— Сподіваюся, ти поки не хочеш її назад, — кажу йому я. — У мене з цим пікапом пов’язані приємні спогади.
 	Я переводжу очі на Раєн — її щоки залилися рум’янцем.

 	— Так, у мене теж, — відповідає Вілл. — Думаю, залишу його тобі ще на якийсь час.
 	Раєн дивиться прямо перед собою і позіхає.
 	— Я поїду.
 	Вона виходить на вулицю і я її гукаю.
 	— Ні. Мені треба з тобою поговорити!
 	Але вона біжить до джипа, що стоїть збоку від будівлі, у лівій частині парковки. Я кидаюся її наздоганяти, забувши про Вілла та про його друзів.
 	— Стривай! — Я хапаю її за руки і зупиняю прямо біля дверцят машини. — Що ти хочеш, щоб я сказав? Що я облажався? Так, облажався. Пробач мені.
 	Мені набридли її вибрики, і що вона не підпускає до себе ні на крок, теж набридло. Просто скажи, що сумуєш за мною.
 	Я беру в долоні її обличчя.
 	— Поглянь на мене.
 	Але вона відштовхує мої руки.
 	— Я тебе ненавиджу. Відпусти. — Та навіщо? — Виривається у мене. — Щоб ти могла повернутися на вечірку? До свого друга на випускний? І потрахатись з ним?
 	— Може і так! — кричить на мене вона. — Може, я впаду так само низько, як і ти, і тоді ми матимемо хоч щось спільне. Може, тоді я менше тебе ненавидитиму.
 	Я дивлюся на неї та посміхаюся.
 	— Ти не ненавидиш мене. Ти мене кохаєш. А я кохаю тебе.
 	Вона б’є мене по обличчю так сильно, що голова відхиляється, а шкіра починає горіти.
 	— Не кажи так, — тихо і люто вимовляє вона. — Я хочу повернути Мейсена. Він мене не кохає. Мені просто добре з ним, дуже добре, — знущально сексуальним тоном додає вона.
 	Я розумію, що вона має на увазі. Їй потрібний був від мене тільки секс, а не щось більше. Я подобався їй як розваги на ніч.
 	Коли я не був Мішею.
 	— Так? — я дивлюся на неї, вмикаючись у гру. — Ти цього хочеш? — Підходжу, хапаю її за сідниці і піднімаю у повітря. — Щоб я був твоїм маленьким секретом, який бере тебе на задньому сидінні пікапа і ховає від усіх, щоб твої тупі й зарозумілі друзі не впізнали, як тобі добре?
 	Вона затримує подих, на мить завмирає в нерішучості, але потім кладе руки мені на плечі. Я опускаю голову і починаю цілувати її шию, насолоджуючись тим, що вона відкидає голову назад і підставляє її мені.
 	Але тут краєм ока дещо помічаю, піднімаю очі та розумію, що хлопці все ще тут.
 	Майкл і Кай сидять на передніх сидіннях позашляховика. Майкл нахиляється з водійського, щоб зручніше було вирячитися на нас через вікно Кая, а Вілл завмер біля відчинених задніх дверей і теж заінтриговано дивиться на нас.
 	— Що втаращились? — Огризаюсь я.
 	Майкл і Кай миттю відвертаються, а Вілл прочищає горло.

 	— Добре, ми поїхали. — Він сідає у машину. — Постарайся більше не вплутуватися в історії і не забувай про захист. Пекельна фурія — ніщо в порівнянні з бабусею Грейсон, яка дізналася про те, що ти когось обрюхатив.
 	Раєн встромляється нігтями мені в шкіру, а я закриваю очі і впиваюся їй у губи, як тільки позашляховик від’їжджає.
 	Я цілую її, вдихаю її аромат, розчиняюсь у ній цілком. Її язик торкається мого, вона покусує мене, грає, зводить з розуму ... Я зовсім не в змозі ні про що думати.
 	— Раєн, — зітхаю я, притискаючись до неї низом живота, — хочу бути ще ближче.
 	— Ми не повинні цього робити, — важко дихаючи, каже вона. Я
 	стягую з неї маєчку і чіпаю все, що не приховано під бікіні.
 	— Не роби вигляду, що збираєшся відмовити мені. — Я відчиняю пасажирські двері. — Знаю, що цей мій бік тобі до смаку.
 	Вона нервово оглядається, але паркування порожнє: нас ніхто не побачить. Я знімаю та кидаю на землю футболку поруч із її майкою. Потім розстібаю її шорти, закриваючи рот поцілунком, щоб їй і в голову не прийшло чинити опір.
 	Шорти Раєн теж падають на землю. Вона видає тихий стогін.
 	— Залізай до мене на коліна. — Я сідаю в машину і тягну її за собою.
 	Вона сідає на мене і я зачиняю двері, залишаючи одяг лежати зовні. Вона прибирає руки за спину та розв’язує лямки купальника. Топ падає, я підхоплюю його і жбурляю назад, а потім роблю те саме з трусиками, розв’язавши стрічки з боків.
 	— О Боже, — шепочу я, приникаючи до її губ. Одна моя рука лежить у неї на сідниці, інша пірнає між ногами. Там так м’яко та волого.
 	Вона опускає руки і розстібає мені ремінь. Я щосили намагаюся скинути джинси і звільнити член, не перериваючи поцілунку.
 	— Залиш його мені, — стогне вона. — Я хочу його. — Знаю.
 	Дістаю з кишені презерватив, розкриваю упаковку, натягую його і тримаю член вертикально, щоб зручніше було влаштуватися зверху. Потім легенько проводжу членом їй поміж ніг. Вона стогне і мимоволі починає похитувати стегнами. Направивши свого друга всередину, я піднімаю стегна та вводжу голівку. Решту вона робить сама. Опустившись на мене, вона розводить ноги так широко, наскільки це дозволяє сидіння. Я притискаю її до себе, входячи ще глибше.
 	— О так, — шепоче вона.
 	Раєн швидко та часто крутить стегнами. Її груди труться об мої.
 	Я відчуваю смак її губ, хоч і не торкаюся їх.
 	— Назви мене на ім’я, — шепочу я. — Хто трахає тебе зараз?
 	Вона продовжує рухатися і її ідеальна попка гойдається туди-сюди. У машині стає спекотно.
 	— Це я тебе трахаю, — виправляє мене вона. — І насправді мені начхати, чий це член.
 	— Ах ти сучка.
 	— У цьому джипі міг виявитися хто завгодно, — каже вона, кусаючи мене за
 	губу. — Навіть хтось з вечірки. Якби ти туди не приїхав, я все одно осідлала б когось сьогодні.
 	Я впиваюся пальцями в її сідниці.
 	— Хочеш побути поганою дівчинкою?
 	Вона киває, стогнаючи.
 	— Покажи мені, наскільки поганою, крихітко. — Я беру її за груди.
 	— Як ти збиралася спокусити незнайомця?
 	Вона збільшує темп, відхиляється назад, а я насолоджуюся видовищем: вона скаче на мені, і з кожним рухом її груди погойдуються. Я заплющую очі, закидаю голову і песчу великим пальцем клітор.
 	— Ти б чудово його завела, — підбадьорюю я її. — Від такої солодкої вузенької кицьки гріх не збудитися.
 	Вона стогне голосніше і частіше. Я розплющую очі і бачу, що вона дивиться на мене, потім раптом різко насаджується, обвиває руками шию і пристрасно цілує, доводячи нас обох до піку насолоди.
 	Раєн обіймає мене руками та ногами, я відчуваю смак її губ, ніжну вологу шкіру та кінчаю. Вона кричить, її м’язи стискаються навколо мене в оргазмі, вона стискає стегна, сідає на мене знову і знову, доки не обм’якає в моїх руках, знесилена.
 	Я обіймаю її, і ми обидва лягаємо на сидіння, тісно і жарко притискаючись один до одного. Невідомо, коли вона наступного разу мене до себе підпустить, тому я насолоджуюся кожною секундою.
 	Іноді вона буває моїм нічним кошмаром, і, все ж таки, це краще будь-якого прекрасного сну.
 	Її дихання приходить у норму, але вона лежить, зарившись мені в шию, і дихає так рівно, наче спить.
 	— Шкода, ми не зустрілися в початковій школі, — тихенько кажу я, посміхаючись сам собі. — Ми чудово пограли б один з одним. У пісочниці, я маю на увазі.
 	Вона піднімає голову. Її очі сповнені болю.
 	Я гладжу її по щоці.
 	— Я знаю тебе, — кажу я. — Тепер я тебе знаю. Ти б не захотіла цього ні з ким іншим. Тому що до мене у тебе був секс лише раз, два роки тому.
 	Вона зводить брови, і я бачу, що в неї в очах блищать сльози.
 	Так, крихітко, я пам’ятаю твій лист. Ти заплуталася, тобі було соромно і боляче, а я готовий був убити того хлопця.
 	— Всі казали тобі, що вже час, ось ти й наважилася, — шепочу я. — А він після цього жодного разу не заговорив з тобою, і тому ти чекала на мене.
 	— Я не чекала на тебе.
 	— Ти чекала того, з ким усе буде так, як треба, — відповідаю я, не звертаючи уваги на те, що вона крутиться. — Я ревнував, коли ти довірилася мені і розповіла про свій перший раз. Тоді я зрозумів, що тебе нікому не віддам. — Дивлюся їй просто у вічі. Я ні в чому ще не був так певен. — Я хочу, щоб ти була моєю, Раєн. І знаю, що ти також цього хочеш.
 	Вона трохи здригається. Я нахиляюся і цілую її в щоку:

 	— Але мені подобається, як ти брешеш.
 
 Розділ 18

 Раєн

 	Наступного дня на перший урок він не прийшов. Я знаю, де він живе, і подумки повертаюся в той момент кілька місяців тому, коли зрозуміла, що він перестав мені писати. Якщо я переживатиму за нього, завжди можна заїхати провідати. Він теж знає, де мене знайти, якщо захоче побачитись.
 	Але зачекайте... Це ж я не хочу його бачити. Я сказала йому їхати. А якщо він послухався?
 	Знаю, він не збирався заходити так далеко, і вірю, що йому шкода, але це просто в голові не вкладається. Що може бути гіршим, ніж прикинутися іншою людиною? Він не придумав нічого розумнішого, ніж ховатися прямо в мене під носом — це ж огидно.
 	Але спати зі мною! Та як він міг? Ким він був на задньому сидінні пікапа в автокінотеатрі: Мейсеном чи Мішею? І чи збирався він усе мені розповісти?
 	Не треба було вчора давати слабину. Емоції зашкалювали, я скучила за ним, а коли він узяв мене на руки, мені захотілося хоч на п’ять хвилин перестати сваритися. Я хотіла просто насолодитися ним та забути.
 	Але тепер, коли туман у голові розвіявся, а сонячне світло сліпить очі, хочеться залізти під ковдру з головою. Як він лаяв мене на вечірці, чули всі. Він поводився, ніби я його власність.
 	Їм необов’язково знати, що сталося між нами, але тепер вони впевнені: щось сталося, тому він розлютився на мене. І знають, що я їм брехала.
 	Я ковтаю ком у горлі і підходжу до шафки в роздягальні. Лайла і Кейтлін перевдягаються на фізкультуру неподалік.
 	— Привіт, — бадьорим голосом говорю я.
 	Але Лайла не відповідає. Натомість вона задирає ніс, показушно принюхується і скаржиться Кейтлін, що стоїть поруч:
 	— Боже, прибиральники що, вночі не прибиралися? Тут смердить повією.
 	Кейтлін сміється, а я напружуюсь.
 	— Уявляєш, ця сука знову посміла прогуляти ранкове тренування, — каже їй Кейтлін досить голосно, щоб я почула. — Думаю, це погоди не зробить. Її жирну дупу і так надто важко зловити.
 	Кров закипає у венах, пульс віддається у вухах. Вони продовжують переодягатися. Я повертаюсь до них.
 	— Якщо хочете щось мені сказати, кажіть в обличчя.
 	Але обидві вони не звертають на мене уваги, ніби я нічого не говорила.
 	— Джей Ді замовив лімузин? — запитує Кейтлін у Лайли.
 	— О так. Великий, ми всі в нього вліземо, — відповідає та. Вони обидві закривають шафки і йдуть по проходу повз мене. — Це буде грандіозна ніч, особливо враховуючи, що в машині не смердітиме Раєн.
 	Їхній захоплений регіт ріже слух. Сльози навертаються на очі. Я
 	захлопую шафку і приймаю тверде рішення не здаватися.
 	Усю фізкультуру я намагаюся триматися від них подалі і відчуваю, як навколо них розростається міхур, відштовхуючи мене далі. Вони – це вони, а я – це я. Я тут, окремо від них, мене виключили з їхнього товариства. Я за межами міхура.
 	Знову.
 	Як я сюди потрапила? Що зробила не так?
 	Після занять я швидко приймаю душ, одягаюся та йду до шафки, щоб потім піти обідати. Хоча насправді хочеться піти зі школи.
 	Це шлях найменшого опору: не натикатися на кожному кроці на неприємних тобі людей і просто піти звідти, де тобі незатишно.
 	Зі мною таке вже траплялося. Невпевненість, ненависть до себе, безсилля… Такі знайомі почуття. Але тоді, в минулому, я придушила їх, змусивши інших відчувати те саме.
 	Цього разу не відповідатиму тим же. Я вища за це. Я стану краще.
 	Стою у черзі за їжею. Дістаю з холодильника апельсиновий сік і рухаюся до каси, але раптом хтось притискає мене до прилавка і не дає зрушити з місця. Серце завмирає. Я думаю, що це Міша, але, коли я обертаюся, бачу за спиною Трея.
 	— Знаєш, якщо хочеш грати брудно, я можу і брудно, — посміхається він, дивлячись на мене зверху вниз. — Хоча, може, й добре, що Лоран придбав тебе першим. Ви, дрібні сучки, дуже швидко стаєте повіями, коли смакуєте.
 	Мені важко дихати. Що він щойно зморозив? Він сміється.
 	— Шкода, ти не бачила, як минулого тижня ми пустили он ту дівчинку по колу. Хлопці у чергу вишикувалися. Це було чудово.
 	Я відштовхую його руку, розплачуюся за сік, беру склянку і книги і йду до порожнього столика в найдальшому кутку їдальні. Ніде не втекти від цікавих очей. Усі сміються з мене. Я так давно не сиділа за столом сама.
 	Відкривши зошит і коробочку з соком, з головою занурююсь у
 	домашню з математики на завтра, обклавшись книгами і сховавшись від усіх, щоб не здаватися жалюгідною.
 	— Ніхто не хоче бачити тебе тут, — лунає у мене над вухом жіночий голос. Піднімаю голову і бачу Лайлу. — Я навіть поїсти нормально не можу, поки ти маячиш перед очима.
 	Вона бере мій пакетик із соком і виливає мені на коліна.
 	Охнувши, я схоплююся зі стільця. Холодна рідина стікає по ногах. Пильно дивлячись у вічі, я відштовхую її обома руками.
 	Вона робить крок назад і кидає пакетик. Потім підходить до мене і штовхає у живіт.
 	— О! — кричить хтось. — Бійка!
 	Всі в їдальні починають перешіптуватися, хлопці скриплять стільцями по лінолеуму, влаштовуючись зручніше і домагаючись кращого огляду.
 	Лайла хапає мене за волосся, але я вириваюсь і відштовхую її руки. Футболка та шорти прилипають до шкіри. Лють переповнює кожен м’яз. Вона знову налітає на мене, я готуюся накинутися на неї у відповідь.
 	Але раптом відчуваю, що я за кам’яною стіною. Стіною в білій футболці та з татуюваннями. Міша.
 	Трей виходить уперед Лайли, наближається до нас із Мішею.
 	Він кидає виклик.
 	— Йди з дороги, — вимагає він.
 	— Змусь мене.
 	Трей сміється. Він знає, що Міша не жартує, але на очах у всієї школи йому практично нічого не загрожує. І його влаштовує такий розклад, враховуючи, що минулого разу Міша надер йому дупу.
 	— Якщо хочеш дістатися до неї, тобі доведеться мати справу зі мною, — заявляє Міша. Я виходжу через його спину, бо не хочу ховатися.
 	Сік повільно стікає по ногах і хлюпає в кедах. Я намагаюся не зважати на те, що всі шепочуться про мене. Міша заступився за мене на очах у всіх проти моєї волі. Лід у моєму серці починає танути.
 	— Після уроків, — каже Трей. — На парковці.
 	— Ні, у мене ввечері справи, — відповідає Міша.
 	Заливаючись сміхом, Трей повертається до друзів. Вони всі гадають, що Міша злякався і боїться приходити.
 	— Може, вирішимо питання прямо зараз? — спокійно каже Міша і з розмаху заліплює кулаком Трею по обличчю, на превеликий подив.
 	З натовпу лунають вигуки. Трей валиться на спину і проклинає все на світі.
 	— Чорт!
 	Міша накидається на нього, але Джей Ді підлітає ззаду і намагається його відтягнути. З юрби з’являється директор Берроуз.
 	— Припиніть! — Гаркає вона на обох. — Припиніть зараз же!
 	Міша намагається звільнитися від рук вже червоного від напруження Джей Ді.
 	— Так, заспокойся, мужик. Заспокойся.
 	— Прибери від мене цього кретина! — репетує Трей на мачуху, вказуючи на Міша.
 	— Ще раз до неї під’їдеш, — реве Міша, — те, що зараз було, здасться тобі квіточками. — Він на секунду замовкає, а потім звертається до Лайли. — А що до тебе, не смій з нею більше розмовляти. Ти просто хочеш, щоб вона відчула себе такою ж гидкою, як ти.
 	Лайла веде бровою та схрещує руки на грудях. Вона знає, що він правий, так само як мав рацію і щодо мене, але не удостоює його відповіддю.
 	— Та не буду я до неї під’їжджати, — посміхається Трей. — Ти начебто вже це зробив і навіть усередину зарулив.
 	З натовпу долинають смішки. Міша виривається з рук Джей Ді, пильно дивлячись на Трея. Вигляд у нього такий, ніби він порве на частини, якщо той ще хоч раз скаже грубе слово у мою адресу. Усі чекають на продовження. Але Міша розвертається, бере мене за руку і веде з їдальні.
 	— Містер Лоран! — гукає його директорка.
 	Але Міша не звертає на неї уваги. Він заводить мене до чоловічого туалету, змочує водою паперові рушники, вичавлює їх.
 	Потім підводить мене до раковини, присідає, ставить мою ногу собі на коліно та повільно витирає з неї апельсиновий сік.
 	Серце стискається, коли я бачу, наскільки спокійно і акуратно він це робить.
 	Намочивши ще кілька рушників, він переходить до другої ноги, а потім розв’язує шнурки та знімає з мене мокрі кеди.
 	— Ми все ще друзі? — тремтячим голосом питаю я. — Тому що мені дуже потрібний Міша, а не Мейсен.
 	Я була неправа вчора. Він завжди Міша. Мейсен і Міша нероздільні.
 	А мені зараз нікуди без друга.
 	Взявши в руку мої забруднені кеди, він підводиться, бере мене за руку і мовчки виводить із туалету.
 	— Куди ми йдемо?
 	— Подалі звідси.
 	Ми йдемо не оглядаючись. Мабуть, завтра в мене будуть проблеми, але ніхто й ніщо не змусить мене сьогодні відпустити руку. Я ще міцніше стискаю її і розумію, що піду з ним куди завгодно. Принаймні сьогодні.
 	Ми сідаємо в машину і довго мовчки кудись їдемо. Грає музика, на вулиці похмуро, і мої повіки важчають. Мабуть, тому, що востаннє я більш-менш виспалася минулого четверга.
 	Не знаю, чи готова пробачити його, але хочу бути з ним. Його запах, вигляд, його дотик… Та йому навіть необов’язково мене чіпати. Мені стає спокійно вже через те, що він поруч.
 	Може, я занадто ранима, але зараз не хочу бути ні в якому іншому місці.
 	Накрапує дощ. Ми в’їжджаємо на доріжку, що веде до будинку, прихованого від сторонніх очей за живоплотом.
 	Серце в мене завмирає.
 	— Твій дім?
 	Ми в Тандер-Бей? Не думала, що я приходила до тями так довго.
 	Він заїжджає до гаража і вимикає двигун.
 	— Ти колись тут бувала?
 	Я киваю.
 	— Пару тижнів тому. Ти так довго не писав, мені треба було переконатися, що з тобою все гаразд.
 	— Не треба нічого пояснювати, — перебиває він мене. — Я мусив написати. Ти мала повне право хвилюватися.
 	— А чому ти перестав писати?
 	Усміхаючись, він відчиняє двері і дістає мої кеди.
 	— Я обов’язково розповім тобі. Але не сьогодні. І ти ні в чому не винна, — запевняє він.
 	— Твій тато сказав, що з тобою все гаразд.
 	Я вилізаю з машини і йду за ним у будинок.
 	— Батько не любить виносити сміття з хати. Сказала йому, хто ти?
 	— А він про мене знає?

 	— Звичайно, — відповідає він, заходячи до кімнати, схожої на прасувальню, і відправляючи кеди в пральну машину. — Він роками бачив у поштовій скриньці листи від тебе.
 	Так звичайно. Якби сказала, хто я, він, мабуть, запросив би мене в будинок і показав Мішині фотографії. І я ще раніше дізналася б, хто він такий.
 	Міша підходить до мене і тягне за низ футболки, але я притискаю її до себе та піднімаю на нього очі.
 	— Вдома нікого немає, — заспокоює він. — Давай виперемо твій одяг. Ти можеш поки що прийняти душ, а я пошукаю, у що тобі переодягтися.
 	Я сумніваюся лише секунду. Мені не потрібно нікуди їхати прямо зараз, а всі шмотки липкі, незважаючи на Мішині спроби мене відмити.
 	Я киваю, роздягаюсь і по одній віддаю йому речі. Він кладе мої шорти, футболку та білизну в пральну машину, додає пральний порошок і запускає прання, а потім дістає мені футболку із сушарки.
 	Вдягнувши її, я беру його за руку, і він веде мене в іншу частину будинку.
 	Ми проходимо через величезну вітальню. Я дивлюсь на всі боки і роззявляю рота.
 	— Ого, — бурмочу я.
 	— Що?
 	Я хитаю головою.
 	— Нічого.
 	Просто це дуже смішно. У школі він спілкується з найгіршими, виглядає як малолітній злочинець, і всі, включаючи Лайлу, Трея і спочатку навіть мене, вважають, що він бідна прийомна дитина, якій судилося стати бандитом.
 	Якщо Лайла дізнається, що він живе в будинку більше мого та її разом узятих, де на стіні висить Гоген, то першою кинеться лизати йому дупу.
 	У будинку темно, але я все одно бачу, що він чудовий. Меблі блищать дерев’яними панелями, всюди витвори мистецтва і просто милі дрібнички. Я відчуваю запах меблевого лаку. Що там Міша писав про те, чим займається його тато? Торгує антикваріатом?
 	І якщо його батько – син сенатора, у нього не повинно бути фінансових проблем.
 	— Любиш арахісове масло і джем? — Запитує Міша, поки ми піднімаємося сходами. — Це єдине, що я вмію готувати так, щоб не смерділо горілим на весь будинок.
 	— Зійде.
 	Він проводить мене у простору ванну, темну і неймовірно чоловічу, відчиняє скляні двері та вмикає мені душ.
 	— Почувай себе як удома. — Він ніжно цілує мене в лоб, бере з полиці рушник і кладе на столик. — А я піду зроблю сендвічі.
 	Він іде, а я дивлюсь йому вслід і нарешті бачу не тільки височенну гору м’язів, а й того хлопчика, якого стільки років уявляла, до якого прив’язалася, якого полюбила і вважала ніжним і дбайливим.
 	Вийшовши з душу, витираюсь і одягаю футболку. Потім беру зі столу гребінець і впорядковую розпатлане волосся. На щастя, Лайла їх не забруднила, тож голову мити не довелося.
 	Виходжу в коридор, чую, що десь унизу грає музика, і йду на звук. Повільно та обережно: раптом це його батько.
 	Міша у себе в кімнаті. Він прибирає розкиданий одяг. На ліжку – тарілка з сендвічами з джемом та арахісовим маслом та виноград, а поруч пакетики із соком.
 	Я стримую смішок. Востаннє я так обідала у п’ятому класі. Неголосно грає Пінк. Як мило. Він знає, що мені подобається. Озирнувшись, помічаю чотири картонні коробки біля стіни, що стоять одна на одній, і підходжу до них.
 	— А це що таке? — Запитую, піднімаючи кришку. — О…
 	Мої очі розширюються. Я роблю крок назад та кидаю кришку на підлогу.
 	Коробки повні чорних конвертів зі срібним чорнилом.
 	— О Боже.
 	Знову заглядаю всередину та перебираю їх. Кожен підписаний моєю рукою.
 	Він їх зберіг.
 	Він їх зберіг?
 	Не знаю чому, але я завжди думала, що він викидає мої листи.
 	Чого б йому їх зберігати? Копаюсь у пам’яті і навіть не можу згадати, про що вони. Мабуть, нічого особливо цікавого.
 	Три інші коробки, мабуть, теж набиті листами.
 	— Повірити не можу, що я стільки написала, — кажу я, трохи жахнувшись. — Ти, напевно, втомився від мене.
 	— Я обожнював тебе.
 	Я підводжу очі і бачу, що він дивиться на підлогу. Серце починає нити.
 	— Я обожнюю тебе, — швидко виправляє себе Міша. — Я прочитав кожне щонайменше двічі. А свої улюблені – набагато більше.
 	Його улюблені. І тут я згадую ті листи, що знайшла в Бухті. Він там жив, далеко від дому, і взяв їх із собою. Інші залишилися тут.
 	Тепер я почуваюся винною.
 	— Вони у мене в столі, — зізнаюся. — Я збрехала. Я їх не спалила.
 	Він коротко киває.
 	— Так, я сподівався на це. Твої, які ти розкидала по кімнаті в Бухті, теж у мене. На випадок якщо захочеш їх повернути.
 	Я вдячно посміхаюся. Так, я хочу їх повернути. Я знімаю кришку із коробки. Цікаво було б заглянути в пару конвертів і згадати незграбні моменти, якими я роками ділилася тільки з Мішею. Перший поцілунок із язиком, музика, яка здавалася мені класною, а потім виявлялася відстійною, всі наші суперечки…
 	Йому було зі мною непросто. Я маю на увазі, якщо він користується телефоном на системі андроїд, це не робить його довбаним інтровертом, який не знайде нормальної роботи і ніколи не отримає прав, як я вважала раніше. Насправді, я так не думала.
 	Впевнена, він теж не всерйоз називав мене жертвою культу Стіва Джобса, яка поклоняється неповноцінній техніці лише тому, що надто багато яйцеголових нахвалює айфони, а насправді не в змозі побачити різницю.
 	Мені подобається, що сьогодні у нас перемир’я. Листи можуть зачекати.
 	Я залізаю на ліжко і сідаю по-турецьки. Він скидає взуття і лягає на бік, підперши голову рукою.
 	Беру бутерброд і знімаю з нього верхній шматок хліба, а він закидає в рот виноградину.
 	Дивлюся на їжу. Я голодна, але так втомилася, що мені вже начхати. Один із нас має почати говорити.
 	Він хоче правди? Щось, чого він не знає?
 	— У початковій школі у мене майже не було друзів, — кажу я, не підводячи
 	очей. — Лише одна подруга.
 	Даліла.
 	Він мовчить, але я знаю, що дивиться на мене.
 	— У неї було вічно скуйовджене світле волосся, майже таке, які носили у вісімдесяті, і жахливі вельветові спідниці, — продовжую я. — Вони виглядали так, ніби їм років тридцять. Вона не була крута і неправильно одягалася. Вона була такою самотньою, як і я, і ми з нею грали на перервах, але…
 	Я жмурюсь, намагаючись відтворити в пам’яті її портрет.

 	— Але мені набридло, що популярні діти мене не приймають, — зізнаюся. — Я бачила, як вони висять один на одному, сміються, постійно в центрі уваги і відчувала... заздрість. Що є щось найкраще, чого мене позбавили. Мені здавалося, з мене всі сміються. — Я облизую сухі губи і, як і раніше, намагаюся не зустрічатися з ним поглядом. — Вони вважали мене огидною? Чому я їм не подобалась? Мене це не мало хвилювати. Я не мала думати, що діти, які мене уникають, варті уваги, але я так вважала. — Нарешті піднімаю голову і бачу, що він дивиться на мене своїми зеленими очима, не кліпаючи.
 	— І мені здавалося, — продовжую, — що це Даліла тягне мене на дно. Мені потрібні були кращі друзі. І одного прекрасного дня я втекла. Коли настала перерва, сховалася за рогом, щоб вона не знайшла мене, і стежила за нею. Чекала, поки вона піде грати з кимось іншим, щоб я могла непомітно зробити те саме.
 	У горлі все пересохло. Я ковтаю.
 	— Але вона не пішла, — шепочу я, і сльози навертаються на очі.
 	Вона просто самотньо стояла біля стіни, не знаючи, що робити, і чекала на мене. — Я здригаюся і починаю плакати. — Того дня я стала такою, якою стала. Тоді я повірила, що показушне обожнювання натовпу варте щирого кохання однієї людини. І якийсь час мене все влаштовувало. — Сльози стікають по щоках. — Навколо було стільки нового, що я загубилася. Була мерзенною, розкидалася образами, висміювала вчителів… Відчувала, що мене поважають, обожнюють. Жила в новій шкурі, і вона мені чудово підходила.
 	У голові спливають нові картини, живі спогади тих часів.

 	— Але через кілька місяців я побачила, як Даліла грає одна. Над нею всі сміялися, а вона не знала, куди подітися… І я почала ненавидіти цю шкуру, в якій раніше було так комфортно: шкуру брехливої та дрібної трусихи.
 	Я витираю сльози і намагаюся зробити глибокий вдих. Він дивиться на мене і мої щоки заливаються фарбою. Я хвилююсь. Що він про мене зараз думає?
 	— А коли почала писати тобі листи, — продовжую, — мені якраз дуже потрібна була така людина, хтось, з ким зможу бути такою, якою хочу. Я могла повернутися в минуле, знову стати дівчинкою, яка дружила з Далілою, протиставляла себе злим дітям і не потребувала кумирів, бо була собою.
 	Я закриваю очі. Мені хочеться сховатись. Відчуваю, як ліжко піді мною хитається, і він бере моє обличчя в долоні.
 	Я хитаю головою і відсторонююсь.
 	— Не треба. Я жахлива.
 	— Ти була маленька четвертокласниця, — каже він, намагаючись мене
 	заспокоїти. — Діти злі, а в цьому віці всім потрібно, щоб їх приймали. Думаєш, ти єдина, хто вважає себе лайном, хто наробив помилок? — Він гладить мене по обличчю, змушуючи розплющити очі і подивитися на нього. — Ми всі жахливі, Раєн. Різниця лише в тому, що одні це приховують, а інші визнають.
 	Я відсуваю тарілку з їжею та підповзаю до нього. Обіймаю його і зариваюсь у шию, притискаючись до нього всім тілом. Він лягає на ліжко і кладе мене на себе.
 	Чому він не зробив цього багато років тому? Чому я так боялася зустрітися з ним? Боялася, що все зміниться? Ми підтримували один одного, коли померла його бабуся. Довгі місяці, на які нас відправляли до таборів, ми не втрачали зв’язку, хоч це було майже неможливо. Ми пережили навіть пару його дівчат, до яких я його ревнувала, хоч ніколи не говорила про це.
 	Чому я вирішила, що всі слова, листи, наша дружба можуть зникнути миттєво?
 	Він міцно притискає мене до себе. Я кладу голову йому на груди і чую, як б’ється його серце і як падають краплі дощу на підвіконня. Для мене це зовсім нове відчуття. Я була в багатьох добрих місцях, але зараз уперше опинилася там, звідки не хочу йти ніколи. Я опускаю повіки і провалююсь у сон.
 	— У мене одне запитання, — каже він, намагаючись мене розворушити.
 	— М-м-м?
 	— Коли ти писала на стінах школи, ти підписувалася «Панк». Чому?
 	Я не розплющую очей, але в мене виривається слабкий, ледь чутний смішок.
 	— Пам’ятаєш листа, де ти розповідав про своє перше татуювання і про те, що твій батько сказав, що ти виглядаєш як панк?
 	— Так.
 	— Це було на згадку про тебе, — кажу я. — Крик хуліганів та бунтівників.
 	— Але чому ти не скористалася власним ім’ям?
 	Я здвигаю брови.
 	— Бо не хотіла, щоб мене спіймали. Пф.
 	— Добре… — каже він. — Отже, ти ховала голову в пісок, щоб залишати анонімні послання, бо хотіла, щоб тебе почули, але не хотіла, щоб з тебе сміялися. Так виходить?
 	Я розплющую очі, задумавшись. І справді, виходить, я робила саме це.
 	— Ти хотіла, щоб тебе любили, але не хотіла відповідати за наслідки, і тобі вдалося привернути увагу публіки, але не брати на себе відповідальність за свої слова.
 	Мені стає соромно. Мені не подобається те, що він говорить, і те, що він це говорить, але я не можу заперечувати, що він має рацію.
 	Я не хотіла бачити реакцію людей на мої послання, бо якби вони знали, що їх пишу я, мої слова не сприймалися б серйозно. Однак кидатися в них словами та ховатися у них під носом – також нечесно.
 	— Самотність, порожнеча, удавання, сором, страх, — бурмоче він, притискаючи мене до себе. — Ти досі не зрозуміла? Не треба боятися, не треба соромитись. Ніхто не проживе твоє життя краще, ніж ти сама. Тебе не можна замінити. Не кожен це помітить, але ти потрібна собі такою, якою ти є насправді.
 	Він цілує моє волосся, а я обіймаю його за спину. Ніхто не проживе моє життя краще за мене.
 	Я знову заплющу очі, слухаючи, що ще він скаже. Я змінилася, бо думала, що нічого собою не уявляю. Дозволила їм змусити мене повірити в це, але хто вони такі, щоб судити? Так, мене більше не поважатимуть, але я не буду нещасливою.
 	Можу обідати одна, але це не така вже неприємна компанія, так? Відчуваю, що він піді мною заворушився. А потім мої ноги і тіло накриває ковдру, і тепло наших тіл виявляється замкненим під нею. Я повільно поринаю в сон під звуки дощу і биття його серця.
 	***

 	Мурахи біжать по шкірі. Я важко піднімаю повіки. У кімнаті стало темніше, сонце вже сіло, але м’яке світло лампи зі столика падає на ліжко. Я дивлюсь у вікно і бачу, що на вулиці стемніло. Дощ ллє ще сильніше, стукає по даху, лунає гуркіт грому.
 	Міша лежить на боці з голим торсом поряд зі мною, головою у бік моєї попи.
 	Голої попи, бо він задер на мені футболку.
 	— Що ти робиш?
 	— Тсс, не рухайся, — наказує він, водячи стрижнем по моїй шкірі. — Мені потрібно було дещо записати, а ти виявилася.
 	Посміхаючись, я знову заплющую очі. Сподіваюся, це не маркер: його потім тиждень не відмиєш.
 	Заспокійливий шум дощу за вікном змушує розслабитися. Я
 	кладу руки за голову, відчуваючи, як швидко повзає по шкірі стрижень, іноді зупиняючись, щоб поставити штрих над «й» або крапку.
 	— Шкода, що ми не можемо залишитися тут назавжди, — муркочу я.
 	— Ні, ти найближчим часом нікуди не підеш. Мені дуже подобається дивитися на твою попку.
 	Я схрещую ноги і дражню його:
 	— Це все, що хлопець із Тандер-Бей може зробити з дівочою попкою?
 	Він жартома плескає мене по правій щоці. Я заливаюсь сміхом. Але потім після довгої паузи його рука завмирає.
 	— А в тебе колись… — питає він, але осікається.
 	За секунду всі частини пазла складаються у мене в голові в єдину картинку, і я розумію, що він хотів запитати.
 	— Ти маєш на увазі анальний секс? — уточнюю я. — Ну, враховуючи, що до тебе в мене був лише один чоловік, впевнена, ти й сам знаєш відповідь.
 	Зрозуміло, я не робила цього в перший раз, якою б наївною дурепою не була. А якщо ми з Мішею цим не займалися, значить, відповідь негативна.
 	— Значить, ми обидва в цьому плані незаймані, — говорить він таким тоном, ніби йому сподобалася ідея.
 	— Так, незаймані, — бурчу я. — І я планую померти старою дівою, бо ти нізащо не засовуватимеш це туди.
 	Він фиркає і починає реготати.
 	Закривши ручку, він рухається ближче до голови і натягує майку мені на голову. Я вигинаю шию, дотягуюсь до його губ і цілую. Він закушує мені губи, і електричний імпульс пробігає від них до низу живота, а потім поміж ніг.
 	Думаю, відпочинок пішов мені на користь. Він прослизає рукою піді мною і накриває долонею мої груди. Я вже збуджена.
 	— Все окей? — Запитує він.
 	Я дивлюся на його губи і жадаю більшого. О так. Він цілує мене в шию і я зі стоном закочую очі від задоволення.
 	Гарячі, пристрасні поцілунки. Він притискається до мене стегном, і я відчуваю, як між ніг у нього виростає твердий горбок.
 	— Поговори зі мною, — шепоче він. — Мені потрібні твої слова.
 	Поговорити? Зараз?
 	Він проводить рукою по моїй голій спині, гладить волосся і лоскоче ним шкіру. Потім стискає долонею сідницю, і я, не думаючи, відсовую коліно і розсовую ноги.
 	— До того, як ми зустрілися, — кажу я, відірвавшись від його губ, — я фантазувала про тебе.
 	— Але ти не знала, як я виглядаю.
 	— Я знала, що ти Міша, — відповідаю я. — Цього було достатньо.
 	Він стогне, покусуючи мочку вуха, запускаючи руку глибше між ногами і прослизаючи пальцями в мене.
 	Я заплющую очі від задоволення. Від його пальців я мокрішаю з кожною секундою.
 	— Тієї ночі була гроза, як сьогодні, — розповідаю я. — Світло відключилося, і весь вечір у будинку було темно і тихо.
 	Він виймає пальці та гладить мій клітор. Я вся тремчу і часто дихаю. Не в силах стримуватися, починаю тертися об ліжко та його руку.
 	— Того вечора я перечитала всі твої листи, — продовжую, ледве не зриваючись на стогін. — Особливо мені сподобалися ті, де ти розповідав, як у тебе з’явилася перша машина та як вас із друзями заарештували за вечірку на якійсь фермі. Це звучало так зухвало та весело. — Я відкидаюся назад і знову тягнуся до його губ. — Але найбільше я любила листа, де ти писав про колишню, коли ви розійшлися. Спочатку я дуже розлютилася. Міша мав дівчину, а він не сказав мені, але… Думаю, тоді я вперше усвідомила, що…
 	— Що? — З придихом питає він.
 	— Що я хочу тебе. Що ти мій.
 	— Я і був твій, — запевняє він. — Я дуже скоро зрозумів, що ні з ким не можу поговорити так, як із тобою.
 	Я відчувала те саме. Завжди. Ні з ким не могла зустрічатися, бо безперестанку порівнювала всіх із Мішею. У нього було повне право зустрічатися з дівчатами, і я була впевнена, що ким би вона не була або вони не були, бо їх, мабуть, було кілька, вони були хорошими людьми. Але почуття власника не відпускало мене. Я знаю його довше. Ніхто не може знати його краще за мене. Знаю, що я не мала жодного морального права на такі почуття, тому я мовчала про них. До цього моменту.
 	— Я почала уявляти тебе тієї дощової ночі. То був перший раз, коли я фантазувала про тебе.
 	— І що ти робила? — Він вводить у мене два пальці і притискається ближче. — Ти хотіла бути на її місці?
 	Я хитаю головою.
 	— Я хотіла, щоб ти мене побачив. Побачив і дуже захотів. Не лише душу, а й тіло.
 	— Що ти робила? — шепоче він мені у вухо.
 	Я стогну, відчуваючи, як хвиля задоволення прокочується по стегнах і кицьці, і притискаюся до нього сама, щоб він заповнив мене всередині.
 	— Я лягла в ліжко, — кажу я, — і ніяк не могла перестати думати про тебе. У кімнаті було темно, кондиціонер не працював. І чим більше я про тебе думала, тим спекотніше мені ставало… поки…
 	— Поки що? — Він рухає пальцями все швидше, а його член стає твердішим з кожною хвилиною. — Що ти робила?
 	— Я задерла футболку…
 	— Так?
 	— І уявила, що ти стоїш у кутку кімнати. Ховаєшся в тіні і спостерігаєш, як я себе песчу.
 	— Не зупиняйся.
 	— Моя шкіра була вологою від поту, бо вдома було жарко, — я піднімаю руку і обіймаю його за шию, — і я запустила руку в штанці…
 	— І мені подобалося те, що я бачив?
 	— Так. Ми завжди були просто друзями. Це спокійно, невимушено та мило, але я мріяла, щоб ти захотів мене по-справжньому, побачив і побажав опинитися всередині.
 	— Ти кінчила? — гарчить він мені прямо у вухо, поки я б’юся об нього з кожним рухом його пальців. — Ти кінчила, мріючи, що я дивлюся на тебе?
 	Я киваю, загубившись у своїх думках і забувшись під впливом його чарівних пальців.
 	— Я зробила б усе, про що б ти мене не попросив. Я б дозволила тобі все, чого б ти не забажав.
 	— Це правда?
 	— Все, що завгодно.
 	Він виймає з мене пальці, і я чую, що він розстібає блискавку на джинсах.
 	— І чого я хочу? — Запитує він, погладжуючи мою попку.
 	Я знаю, що він хоче. Серце шалено колотиться, мене трясе від бажання.
 	Я знову вигинаю шию та дихаю в парі сантиметрів від його губ.
 	— Я хочу тебе скрізь.
 	За мить до поцілунку я бачу легку усмішку на його губах. Він знову опускає мені руку між ніг, гладить і змушує текти.
 	— Скрізь? – шепоче він.
 	Я киваю. Я належу йому. Цілком.
 	Хочу, щоб він узяв мене всю.
 	Відчуваю губами його нервове дихання.
 	— Не роби цього тільки тому, що думаєш, що я цього хочу, — просить він. — Я хочу тільки те, що ти готова дати мені. Мені треба знати, що ти знову мені довіряєш.
 	Його темне волосся звисає на чоло, а красиві очі говорять мені все, що я хочу почути, хоча він не вимовляє жодного слова.
 	Він зробив боляче мені, я зробила боляче йому, але таке трапляється, і наше кохання все переживе. Він робить мене щасливішим, сильнішим, знає про мене все і тим не менше хоче мене. Якщо навіть за всіх моїх недоліків він може сказати про мене щось хороше, ми маємо бути разом. Тепер все по-справжньому.
 	Ми разом.
 	Мама сказала мені одного разу: «Життя - це п’ятдесят поворотів не туди по дорозі. Все, на що ти можеш сподіватися — що воно добре закінчиться».
 	— Я довіряю тобі, — кажу я, впиваючись у його губи. — І хочу тебе.
 	Він занурює пальці в мою вологу і розмазує її вище, а я просовую руку між собою і ліжком і починаю терти клітор, поки він прилаштовується ззаду. Він вводить у мене голівку. Все тіло пульсує, серце шалено б’ється в грудях. Я видихаю, відчувши легке печіння. Потім стискаюсь навколо нього, важко дихаю і продовжую себе пестити.
 	— Раєн, — шепоче він, — хочеш, щоб я зупинився?
 	Я хитаю головою. Так приємно, коли він усередині. Він такого явно не очікував.
 	— Ні, я хочу ще.
 	— О Боже.
 	Він повільно входить у мене на всю довжину, а я вигинаю спину, щоб йому було зручніше.
 	— Боже мій, — тихенько гарчить він. — Мені з тобою так добре.
 	Мені потрібно…
 	Я закриваю очі. Кожен нерв роздратований до краю від бажання. Він лягає мені на спину і цілує, а тим часом виходить і знову входить до мене.
 	— А-а-а, — у мене виривається стогін.
 	— Ти в порядку?
 	— Ні, — шепочу я. — Давай швидше.
 	Він посміхається. Однією рукою спирається на ліжко, а іншою тримає мене за коліно.
 	— Впевнена?
 	Я киваю. Мене накриває хвилею насолоди, я вчеплююсь руками
 	в подушки, відхиляю голову назад і цілую його.
 	— Я довіряю тобі, — кажу йому.
 	Він кусає мене за шию і набирає темп, більше не стримуючи себе. Ми обидва даємо волю стогонам.
 	До самого ранку.
 
 Розділ 19

 Раєн

 	У мене таке почуття, ніби мене побили. М’язи ниють, шия болить, на стегнах синці, а задниця…
 	Вчора вночі це здавалося весело, але після того, як прокинулася і мало не померла від болю, я заборонила йому робити це знову.
 	Він заперечив, що моє тіло просто не звикло і, навпаки, треба робити це частіше.
 	Чувак, наші вчителі з початкової школи пишатися б нами. Заїхавши на шкільну парковку, я дуже обережно, але все одно зі стогоном вилізаю з джипа. Ми не спали всю ніч. Я майже не втомилася, але шкодую, що не повернулася вчора додому і пропустила нагоду полежати у ванній вранці. Сьогодні ввечері мені вести плавання, а я забула вдома ібупрофен. [13]
 	Лізу на заднє сидіння, дістаю сумку з купальним костюмом та змінним одягом. Коли я встала, Міша відвіз мене до школи, щоб я забрала джип, а сам подався в Бухту, збирати речі. Я поїхала додому помитися і привести себе до ладу.
 	Не впевнена, що він прийде сьогодні до школи. Але раптом відчуваю, що хтось обіймає мене за талію, і здригаюся, бо відчуваю вухом його дихання.
 	— Все ще сердишся? — жартівливо питає він.
 	Я веду бровою, розвертаюсь і бачу, що він усміхається, дивлячись на мене.
 	— Знущаєшся?
 	— Втім, це було кумедно.
 	Не можу стримати посмішки, а щоки наливаються рум’янцем.
 	Так, кумедно.
 	Ми входимо до школи і прямуємо до моєї шафки. Я помічаю, що він відкрито йде поруч зі мною.
 	— Я в порядку, ти ж знаєш, — кажу йому. Вчорашній день - Трей, Лайла і вся ця метушня в їдальні - здається тьмяним спогадом. Наче це було багато років тому. Мені не страшно.
 	— Знаю.
 	— Мейсен, — гукає його хтось.
 	Обернувшись, я бачу міс Тілл, учительку мистецтва, з рожевим бланком у руці. Вона дає його Міші і солодким голосом каже: — Директор хотіла бачити вас у себе в кабінеті. Попросила передати вам це на першому уроці, але я помітила вас тільки зараз. Тому йдіть.
 	Він бере бланк, вона тріпає його за плече і йде у своїх справах.
 	Міша мне в кулаці папірець і кидає його на підлогу, навіть не прочитавши.
 	— Що ти робиш? — питаю я. — Якщо вона не зможе додзвонитися до твоїх батьків та поговорити про бійку, то викличе поліцію. Хочеш, щоб тебе розкрили?
 	— Думаю, ми обидва знаємо, що арешт мене не лякає. — Він самовдоволено посміхається.
 	Я закочую очі. Ну добре, татусин синок.
 	Дістаю альбом і погляд падає на кашеміровий шарф, який, як і раніше, висить у шафці. У голові щось клацає. На тому тижні він хотів віддати мені новий шарф, від якого пахло духами.
 	— Чий шарф ти намагався віддати мені тоді?
 	Він опускає очі і похмуро дивиться на підлогу.
 	— Енні.
 	Енні? Своєї сестри?
 	Мої очі розширюються: я згадую, що тоді сказала. Я повертаюсь до нього.
 	— О Боже! — вигукую я. — Енні. Пробач, будь ласка. Я тоді такі дурниці наговорила.
 	Мене перекручує. Я назвала її повією, тому що думала, що це якась випадкова дівчина, яка забула шарф у нього на задньому сидінні. Чорт.
 	— Все нормально. — Він трохи посміхається. — Ти ж не знала.
 	Тьху. Я найгірша на світі.
 	— У жодному разі не можна було мені його віддавати, — лаю його я.
 	— Вона б почала його шукати.
 	Він мовчить у відповідь і відводить очі.
 	У цьому калейдоскопі подій я зовсім забула про його сестру.
 	Вона молодша. Де вона була минулої ночі? Його батько, мабуть, повернувся, поки я спала, тому що Міші довелося замкнути двері, щоб він не увійшов і не побачив нас, але про Енні не було сказано жодного слова.
 	— Містер Лоран.
 	Я повертаю голову і бачу, що коридором іде директор Берроуз.
 	Учні обходять її та поспішають на перший урок.
 	— До мене в кабінет, — наказує вона. — Зараз же.
 	Але Міша відвертається від неї.
 	— Ні дякую.
 	Остовпівши, я спостерігаю за тим, що відбувається. Просто йди, Міша. Вона не дасть йому так просто піти, конфлікт тільки посилиться.
 	— Зараз же.
 	— Знаєте, я вважаю за краще не залишати подругу одну, поки цей шматок лайна – ваш синок – блукає коридорами, — відповідає він. — Хіба закон не забороняє сексуальним маніякам підходити до школи на певну відстань?
 	Її обличчя спотворює лють.
 	— Якщо ви зараз не пройдете зі мною, я викликаю поліцію. — Мі… Мейсене, — виправляюсь я. — Просто йди.
 	Берроуз кладе руку йому на спину і показує рукою у бік вчительської.
 	Але він відмахується від неї, насупившись.
 	— Ідіть до біса. — Він дивиться їй у вічі, а потім повертається до мене. — Я йду. Я закінчив свої справи тут. Після школи буду в Бухті.
 	— Що? – вигукую я.
 	Він цілує мене в лоба, насамкінець кидає погляд на Берроуз і прямує у бік виходу. Я оглядаюсь: купа школярів спостерігає за їхнім діалогом.
 	Ми з Берроуз на мить зустрічаємося очима. Але вона не йде за ним. Розвернувшись, вона повертає до коридору і зникає в натовпі учнів, які поспішають на уроки.
 	Міша пішов, а я трохи шокована тим, що він вважав за краще залишити школу, а не розібратися з нею і залишитися тут зі мною. Якщо він повернеться в Тандер-Бей, ми майже не бачитимемося. Принаймні до кінця навчання.
 	Що з ним діється?
 	Тепер, коли я нарешті трохи заспокоїлася, до мене доходить, що він так і не відповів на моє запитання.
 	Для чого він тут? Чому у Трея був його годинник? І чому він живе в Бухті?
 	***

 	Усі поспішають на уроки або в їдальню, а я стою біля питного фонтанчика і набираю воду в пляшку. Я не хочу сьогодні йти обідати і привертати загальну увагу, навіть незважаючи на те, що трохи голодна.
 	Знаю, що маю сісти за стіл, не прикриваючись телефоном, домівкою чи книгою, і просто сидіти там. Якщо народ шепотітиметься, так тому й бути. Нехай балакають.
 	Але сьогодні чомусь не хочу йти туди. Мабуть, не хочу їх бачити. Може, тому, що мені доведеться весь день провести в школі і в липкому від соку одязі це буде незручно.
 	А може, хочу дозволити собі дати слабину.
 	Черевики човгають по підлозі, шафки ляскають, коридор потихеньку порожніє. Гуркіт і балаканина переміщаються в хол. Зліва відкриваються двері. Піднявши голову, бачу, що з туалету виходить Трей. У руках він тримає чорний шнур із підвіскою. Підходить до смітника, рве його та викидає.
 	Думаю, це річ Менні, одна з його готських підвісок із назвою групи.
 	Трей піднімає очі й помічає мене. Мені треба до бібліотеки. Я
 	закриваю пляшку і проходжу повз, намагаючись триматися протилежного боку коридору.
 	Але він зривається з місця, наздоганяє мене і притискає до стіни.
 	Я важко зітхаю. Він мене розлютив.
 	— Ну і де ж твій охоронець? — Запитує він, притискаючи руки до стіни з обох боків від мене, не даючи піти. — А точно. Я чув, що він покинув школу. Він повернеться?
 	Я відштовхую його руку і намагаюся вислизнути, але він не пускає. Пляшка падає у мене з рук.
 	— Та, бляха, відчепись від мене, — гарчу я.
 	— Сама винна, — відповідає він. — Тобі не варто було залишатися зі мною наодинці. Сама напросилася.
 	Я стріляю очима на всі боки в пошуках дорослих. Але коридор майже порожній.
 	— Знаєш, що я збираюся зробити? — На його губах грає посмішка збоченця. — Одного чудового вечора підстережу тебе на парковці після плавання, примушу розсунути довгі ніжки і відтрахаю прямо на землі. Як тобі таке, крихітко?
 	— Я тебе не боюся.
 	— Хіба ти зможеш втекти від мене? — Він дивиться на мене із задоволеним виглядом. — Твій хлопець більше не зможе захистити тебе. Я чекатиму тебе за кожним кутом, караулитиму ночами, коли ти спиш, поки не отримаю те, чого хочу.
 	Він опускає руки. Я стискаю кулаки так сильно, що кісточки пальців біліють.
 	— Ти нічим не краща за решту сучок у школі. А вони всі цього хотіли.
 	Я роблю глибокий вдих і намагаюся заспокоїтись. А він віддаляється коридором у бік їдальні.
 	Він вважає, що йому все зійде з рук, але через це я не переймаюся. Увечері поговорю з мамою, а вона повідомить директора. Якщо вона не зможе його заспокоїти, доведеться звернутися до вищої інстанції. Але він більше не загрожуватиме мені. Вже підходячи до сходів, звертаю увагу на двері туалету, звідки вийшов Трей, і згадую про підвіску.
 	Швидше за все, він відібрав її у Менні. Але якщо Менні був там, чому він досі не вийшов?
 	Я озираюсь. Нікого не побачивши, підбігаю до дверей туалету і обережно її прочиняю.
 	— Менні! — Кличу.
 	Якого біса я це роблю? Він не захоче мене бачити. Впевнена, з ним усе гаразд.
 	— Менні, це Раєн, — кажу.
 	Не чути ніяких звуків, і на мить я вирішую, що в туалеті порожньо, але потім чую шурхіт у дальньому кутку.
 	Пройшовши повз порожні кабінки, обходжу раковини і заглядаю за кут, де висять сушарки для рук.
 	Менні стоїть до мене спиною, нахиливши голову. На правій руці висить рюкзак. Він весь тремтить.
 	— Менні!
 	Він піднімає голову, але не обертається.
 	— Йди, — вимагає він. — Відчепись від мене.
 	— Менні, що трапилося?
 	Підходжу ближче і намагаюся зазирнути йому в обличчя, але раптом дещо бачу та завмираю. Струмінь крові з вуха стікає по шиї.
 	Тунель у мочці вуха, в яку зазвичай вставлений чорний плаг, тепер порожній, і з нього йде кров, хоча, здається, вона зупинилася.
 	Трей. О Боже, він що, вирвав плаг?
 	Я роблю крок у бік Менні. Він здригається і задкує. Звісно. З чого мені допомагати йому? Він боїться мене не менше, ніж Трея.
 	Думає, що я прийшла знущатися. А чому б і ні? Раніше я так робила.
 	Серце стискається. Скільки разів я змушувала його відчути себе самотнім!
 	Я стою на місці, бо боюся налякати його. Але хочу допомогти.
 	— Так буде не завжди.
 	— Так було завжди, — відповідає він.
 	Я згадую про початкову школу. До четвертого класу ми з Менні непогано ладнали, а потім я… змінилася. Але й раніше з ним майже ніхто не спілкувався. Він був невисокий, худий, ніколи не займався спортом і часто отримував за те, що не робив домашніх завдань. Я знала, що він має якісь проблеми в сім’ї, але діти не розуміють таких речей.
 	Вони лише судять.
 	— Коли я був маленький, — продовжує він, — завжди можна було піти додому і сховатися від цього всього. Але тепер ми виросли. З’явився Фейсбук, і на всі гидоти, що вони говорять про мене вдень, я змушений натикатися навіть ночами.
 	Я чую сльози у його голосі. Мабуть, треба принести йому серветки, щоб витерти кров, але не хочу переривати його.
 	— Один з вас, виродків, штовхає мій піднос, і вся їжа опиняється на одязі. Що всі тут же роблять? Правильно, дістають телефони. А потім мені доводиться переживати це заново, натикаючись на фотографії у стрічці щогодини, навіть за багато днів чи тижнів, знову і знову. Мені більше нікуди від цього подітися, навіть коли йду зі школи.
 	Я ніколи не думала про це, не бачила ситуації з його боку. У
 	дитинстві проблеми дружби та адаптації у колективі турбували нас, тільки поки ми у школі. Коли ж йшли додому, ми були вільні, і більшість нас, сподіваюся, почувалися в безпеці. А тепер, вийшовши зі школи, ми тільки йдемо з неї. Тиск, плітки та муки слідують за нами по п’ятах. Від них нікуди не сховаєшся.
 	— Це відбувається постійно. Приниження…
 	— Так буде не завжди, — повторюю я і підходжу ближче.
 	— Це бачать мої сім’я, сестри та друзі. Вони соромляться мене. — Він схлипує і знову починає тремтіти. — Тому я нюхаю.
 	Він дістає з рюкзака ганчірочку та спрей. Я підходжу ближче. У
 	горлі стоїть грудка.
 	— Нанюхуюсь якнайсильніше і в будь-який зручний момент, — каже він, — бо тільки так я можу витримувати це, дихати, їсти і дивитися на таких як ти.
 	— Менні…
 	— Коли все тільки завдає біль… — він кидає рюкзак і чимось пшикає на ганчірку, — починаєш запитувати: навіщо я живу? Нікому немає до тебе діла, і тобі самому стає начхати. Ти просто хочеш, щоб біль затих.
 	Він підносить її до носа. Я підбігаю і забираю в нього ганчірку та спрей.
 	А потім обіймаю його та притискаю до себе. Ми обидва плачемо.
 	— Все добре. Все добре, — шепочу я.
 	Я кидаю речі на підлогу, обіймаю його тендітну, тремтячу постать, і сльози котяться по щоках. Якого біса? Як він до такого докотився? Він не був таким у дитинстві. Ніхто з нас не був таким.
 	Він важко дихає, а я згадую ті випадки, коли про нього не думала, все, чого не хотіла помічати, ті рази, коли я не звертала уваги на те, що відбувається, бо боялася залишитися одна і соромилася того, яка я насправді вразлива.
 	Ми були дітьми, ми подобалися самим собі та були щасливі.
 	Коли все змінилося?
 	Я простягаю руку, викидаю ганчірку в смітник і змочую водою паперовий рушник: нехай протре шию.
 	Даю йому рушник, спираюся на столик і намагаюся вгамувати сльози.
 	Це божевілля. Як він може так себе катувати? Він має вірити, що все налагодиться. Світ розкриє свої обійми, і ти більше не почуватимешся в пастці. Потрібно просто зачекати.
 	Але я дивлюся на нього і бачу тільки залите сльозами обличчя, мішки під очима та порожній погляд. Він із відсутнім виглядом відтирає на шиї кров. У нього вже немає сил чекати.
 	Я витираю сльози і намагаюся говорити спокійним голосом.

 	— Так буде не завжди.
 	Я хочу, щоб він про це знав. Але він дивиться на мене так, ніби не сподівається на щасливий кінець.
 	— І коли ж стане краще?
 	Його слова болем віддаються у серці. Так, коли? Скільки йому ще терпіти?
 	Ніколи не можна втрачати надію: ми змінюємося, змінюється наше життя, наше оточення. Колись цей жах закінчиться.
 	Але це не означає, що зараз ми безсилі. Я не можу змінити його життя, але щось зробити все-таки можу.
 	Я піднімаю і простягаю йому рюкзак. Взявши за руку, тягну його до коридора. Менні на ходу викидає у смітник мокрі рушники.
 	Ми проходимо через хол і йдемо до їдальні. Я послаблюю хватку на випадок, якщо він захоче забрати руку.
 	Але він цього не робить. Тримаючись за руки, ми встаємо в чергу і чуємо, що довкола всі затихають, а народ за столиками починає шепотіти.
 	Я беру два підноси і віддаю один Менні.
 	— Навіщо ти це робиш? — тихим голосом запитує Менні. — Я ж тобі не подобаюсь.
 	— Ти завжди мені подобався, — кажу я, повертаючись до нього. — А
 	ще мені потрібен друг.
 	Коли я поводилася як виродок, у цьому не було нічого особистого стосовно Менні. Він ніколи не переставав мені подобатися.
 	Черга рухається, а в мене починає горіти спина: усі дивляться на нас. Сподіваюся, це моя параноя. Якщо ні, то вони, мабуть, сприйняли це як виклик. І немає Міши, щоб захистити мене.
 	Але ми впораємося.
 	— Я завжди їм у бібліотеці. — Менні нервово озирається.
 	Я беру склянку з желе.
 	— Їсти треба в їдальні.
 	— На нас усі дивляться.
 	— Це тому, що в тебе попка крутіша, ніж у мене.
 	Він посміхається, але веселощі швидко випаровуються, може, тому, що він досі не впевнений, що може мені довіряти. Я не звинувачую його.
 	Ми ставимо на таці макарони з сиром і кладемо кекси. А ще я беру газовану воду, бо голодна і хочу випити що-небудь калорійне.
 	Розплатившись, підходжу до круглого столика і обертаюся, щоб переконатися, що він іде за мною.
 	Він несе рюкзак і тацю, стріляючи очима по сторонах: страшно нервує.
 	Не можу згадати, коли я бачила його тут. А тепер усі погляди спрямовані на нас.
 	Не реагуючи на них, я ставлю тацю на стіл і сідаю. Він опускається на стілець навпроти. У мене волосся ворушиться від того, що ми в центрі уваги, і я знаю кожного з цих роззяв. Але я роблю глибокий вдих і намагаюся підбадьорити Менні посмішкою.
 	— Бачиш? — Заявляю я, відкриваючи колу. — Вже стає кращим.
 	Але раптом щось падає переді мною, і їжа розлітається. Я ахаю і завмираю: макарони висипалися на руку і прилипли до волосся.
 	Якого?...
 	— Ого!
 	У приміщенні стає тихо, а потім чується регіт. Я знаю, що він долинає з мого старого столу. Народ помічає, що трапилося, і сміється. Хтось фотографує.
 	Я застигаю в заціпенінні.
 	Потім піднімаю очі і бачу жирну макаронину, що звисає з волосся прямо на лоб. Ми з Менні зустрічаємося очима. Він простягає руку, піднімає червоне яблуко, що прилетіло на наш стіл, і здивовано дивиться на мене. А потім помічає макаронину і сміється.
 	— Ей, — гукаю його я. — Це не смішно.
 	Але він все одно посміхається і тремтить від сміху. Я закочую очі, відчуваючи, як зводить шлунок. Потім ставлю колу на стіл і забираю макаронину. Беру серветку і намагаюся відтерти від руки сир.
 	— Привіт, — лунає чоловічий голос.
 	Я піднімаю очі і бачу, що Джей Ді сідає за наш стіл. Він бере в Менні яблуко і жбурляє в інший кінець їдальні, туди, звідки воно прилетіло. Я не дивлюся туди, але чую, як воно падає і хтось верещить.
 	— Що ти робиш? — Запитую я, дивлячись, як Джей Ді розвалився на стільці.
 	Він знизує плечима, бере мою колу і відкручує кришечку.

 	— Знаєш, коли твоя дівчина спить із твоїм найкращим другом, думаю, саме час завести нову дівчину та нового друга.
 	— У будь-якому випадку ти нам подобаєшся більше, — лунає чийсь голос.
 	Я повертаю голову і бачу, що поруч з Менні сідає Тен і дивиться на нього.
 	— Привіт.
 	Менні похнюпився і чомусь боїться навіть підвести очі.

 	— Привіт, – бурмоче він. Джей Ді робить ковток коли.
 	— Коли ти дізнався? — питаю його я. Впевнена, Міша йому не розповів би.
 	— Незадовго до того, як списав галявину і викрив її.
 	Я піднімаю брови. Тен здивовано дивиться на нього.
 	— Це був ти?! – вигукую я.
 	Дідько. Якщо він знав, як йому вдавалося весь цей час вдавати дурня і не видати себе?
 	— Напевно, я боявся залишитися один, — пояснює він. — Поки п’ять секунд тому не побачив, що робиш ти.
 	— Ти не Панк, — говорить Тен і це більше схоже на питання, ніж на твердження.
 	Джей Ді тільки хитає головою.
 	— Ні ні. Я лише один раз.
 	Мені на мить стає цікаво, що буде, якщо я розповім їм, хто справжній Панк. Але ні. Не той час, не те місце, і я не впевнена, що Панк уже вийшов із гри. Не хочу розкривати себе зараз.
 	Я закінчую відмиватись, відкриваю пачку чіпсів і дякую долі, що всі нарешті забули про нас і повернулися до своїх розмов, звичайно ж, завдяки приходу Тена і Джей Ді.
 	Думаю, що моя давня гіпотеза підтвердилася. Чим нас більше, тим безпечніше.
 	— Так ось, я замовив лімузин на випускний, — каже мені Джей Ді, дивлячись на всіх за столом. — Як щодо групового побачення?
 	Тен киває, а ми з Менні мовчимо. Я довіряю Тену, а ось щодо Джей Ді ще не впевнена. Усі його вчинки за останні два тижні говорять про те, що він наш, але я параноїк. Не хочу поїхати на випускний, і раптом – упс… – і я вся у крові тварин, як у »Телекінезі».
 	— Ти жартуєш, так? — питаю його я. — Ти ж не проти?
 	Він задумливо дивиться на мене.
 	— Якщо Мейсена немає поруч, щоб дістатися до тебе, їм доведеться спочатку розібратися зі мною. — Потім він переводить погляд на Менні. — І до тебе також. І повірте: ніхто не захоче мати справу зі мною.
 	Я мимоволі усміхаюся. Джей Ді – вісімдесятикілограмовий майбутній футболіст Університету Південної Каліфорнії, зазвичай нешкідливий, але люди знають, що краще з ним не зв’язуватися.
 	— Звучить непогано. Мені подобається. — Я повертаюся до Менні.
 	— А тобі?
 	— Вже купив сукню? – встряє Тен.
 	Менні сердито дивиться на нього.
 	— А ти?
 	Тен усміхається і це трохи заспокоює Менні. Він не погодився, але я потім із ним поговорю. Він нам не довіряє, і в нього є на це всі підстави.
 	Усі приймаються за обід. Джей Ді стріляє їжу у всіх з підносів.
 	Я дістаю телефон та пишу Міші. Сподіваюся, він не буде проти, якщо я запрошу його до випускного.
 	Але, трохи подумавши, вирішую загуглити його ім’я та знайти його на Фейсбуці. Я так багато читала про його життя, а тепер я хочу його побачити. Думаю, випускний - останнє, про що він зараз хоче говорити, але рано чи пізно треба вкинути йому ідею, хай хоча б подумає.
 	Але коли я вбиваю «Міша Лейр Грейсон» у пошуковик і переглядаю видачу, результати мене приголомшують.
 	У животі щось обривається, а серце йде в п’яти. О Господи.
 
 Розділ 20

 Раєн

 	Попереду видніється Бухта, напрочуд неосяжна під сірими хмарами. Я паркуюсь поряд з пікапом Міши, виходжу з джипа та йду до входу.
 	Тепер я знаю, чому він перестав писати мені три місяці тому. Не можна було так довго сидіти склавши руки. Просто чекати, коли він одумається і напише знову, було надзвичайно егоїстично. Я чомусь вирішила, що він забув про мене з якогось дрібного, незначного приводу і що набагато важливіше зберегти в наших відносинах статус-кво.
 	Звичайно, він не перестав би писати через дрібниці. Він був відданий мені цілих сім років. Чому я вирішила, що він може відразу викинути мене з життя?
 	А ще тепер я зрозуміла, чому він ховається тут, далеко від батька. В цьому є сенс.
 	Я входжу в парк і відчуваю, як прохолодний вітерець — відлуння вчорашньої грози — пестить руки. Надворі душно, низькі хмари виглядають загрозливо. Я зіщулююсь від холоду.
 	Дивлячись на всі боки, проходжу повз атракціони і старі павільйони. Удалині видніється намет. Увійшовши до нього, спускаюся темними сходами і миттєво помічаю світло в іншому кінці коридору.
 	Це місце мене лякає. Говорили, що хтось із Тандер-Бей збирався викупити Бухту, знести «останки» парку і побудувати тут готель із полями для гольфу, яхт-клубом та всім іншим, але, схоже, це лише чутки.
 	Мені було б шкода, якби парк знищили, але… щоразу, завертаючи за ріг, я морально готуюся зіткнутися віч-на-віч зі злим клоуном, що регоче серед руїн.
 	Треба було менше дивитися фільми жахів.
 	У кімнаті Міши світло. Горять лампа на столі та кілька свічок на іншому столику, у протилежному кінці. Він лежить на ліжку, звісивши ноги на підлогу, і постукує по ній олівцем. У його вухах навушники.
 	Поруч із дверима стоїть кілька коробок із речами. Все, крім ліжка, столу та лампи, вже зібрано.
 	Я ніжно посміхаюся і не можу відірвати від нього очей: від його руки, що відбиває ритм пісні, яку ледве чутно з навушників, від сережки, що робить його губи такими сексуальними, від його темного – майже чорного – волосся, скуйовдженого, наче він щойно стояв на вітрі.
 	Серце стискається. Я роблю глибокий вдих. По спині біжать мурахи.
 	Я кохаю його.
 	Підходжу ближче, залізаю на нього і ставлю руки на ліжко з боків його голови. Він здригається, розплющує очі і ніжно дивиться на мене.
 	І витягує навушники.
 	— Ти в порядку?
 	Він, швидше за все, переживав, що кинув школу і залишив мене віч-на-віч з Треєм і Лайлою. Я киваю.
 	Хочеться розповісти йому, як пройшов день: про погрози Трея, про Менні в туалеті, про Джей Ді і Трея за обідом. Але не відволікатимемося.
 	— Чому ти не розповів мені про Енні? — питаю його.
 	Він миттєво похмуріє і повільно сідає. Я сповзаю з нього на ліжко і сідаю поряд.
 	— Я збирався, — каже він, намагаючись не зустрічатися зі мною очима і вимикаючи iPod. — Чекав, поки у нас все трохи вляжеться.
 	Це можна зрозуміти, але я маю на увазі не його приїзд у Фелконс Віл в образі Мейсена. Мова про те, чому Міша не повідомив про це у листах.
 	— Я бачила цю історію, мені траплялося її ім’я в Інтернеті, — кажу я, — але… чому ти сказав мені, що твоє прізвище Лейр?
 	Я чула, що сімнадцятирічну дівчину, яка померла на Олд-Поіт-роуд від серцевого нападу, звали Анастейша Грейсон.
 	Енні, як я розумію, це коротке від Анастейша. Але, виходить, Міша ніколи не називав мені своє справжнє ім’я?
 	— Лейр – моє друге ім’я, — відповідає він. — Воно сімейне. У
 	Тандер-Бей будь-хто знає Грейсонів, мій дідусь – велика людина. І від мене завжди чекали певної поведінки, треба було відповідати. У дитинстві це завжди на мене тиснуло, і коли я почав писати тобі, побачив можливість звільнитися від усього. Я не думав, що дитина нашого віку може знати, хто такий сенатор Грейсон. — Він тихо посміхається. — А коли мені виповнилося вісімнадцять, я офіційно змінив прізвище на Лейр. Воно підходить мені набагато більше.
 	Виявляється, не я одна прикидалась кимось іншим.
 	— Енні була зразковою ученицею, — розповідає Міша, — спортсменкою, у всьому просто ідеальною. І я не розумів, як вона встигає, звідки в неї час і енергія на все це. Але коли зрозумів, що вона робить зі своїм тілом, було вже надто пізно. Тривожні дзвінки були, але ми не думали, що все настільки серйозно. Вона крала гроші у мене з гаманця, могла працювати багато годин поспіль, у неї зник апетит…
 	Три місяці тому, коли поліція, нарешті, назвала ім’я загиблої, я прочитала деталі справи. Вона бігла, була одна в пізній час. Її машина заглохла, мабуть, вона намагалася добігти до заправки. А потім упала з телефоном у руках, але, коли прийшла допомога, її вже не було в живих. Пізніше встановили, що на той момент вона досить довго сиділа на наркотиках.
 	Я не стежила за цією історією, мені було не дуже цікаво. Адже це просто якась незнайома дівчинка. Але я чула достатньо, щоби запам’ятати деякі подробиці. І мене трусить, коли згадую, що думала про неї, не знаючи, хто вона така.
 	Мішина сестра.
 	— Все сталося тієї ночі, коли ми зустрілися на квесті, — кажу я, згадавши дату зі статті. Він киває із відсутнім виглядом. — Ми з тобою балакали там, на складі, а вона…
 	Помирала. Я відводжу очі.
 	— Після цього я не їв, — розповідає він, — перестав писати, бо не міг поговорити з тобою про це, та й ні про що інше — теж. Я більше не міг поводитися як раніше, тому що не виходило змиритися з думкою, що її більше немає на цьому світі. Я був не в собі. — Він нарешті переводить погляд на мене. — Ти була мені потрібна, але я просто не знав, як тепер з тобою розмовляти. І з іншими – теж. Я змінився.
 	— Але тепер ти можеш говорити.
 	Він усміхається і знову садить мене до себе на коліна.
 	— Так. Не впевнений, що переживу ще одну розлуку з тобою.
 	Я притуляюсь до нього чолом. Теж не знаю, щоб я без нього робила. Моторошно, що він перестав мені писати. Жахливо, що прикидався Мейсеном. Але я така рада, що ми знову разом.
 	І мені справді прикро, що привела його сюди загибель сестри.
 	— Я розумію, чому ти перестав писати. І що приїхав сюди, щоби втекти від цього кошмару, теж розумію. Але... — я дивлюся йому в очі, — навіщо ти вступив до нашої школи? Якщо не заради мене, то навіщо?
 	Він хитає головою і зітхає.
 	— Просто так.
 	— Міша.
 	— Серйозно, просто так, — говорить він, не даючи мені продовжити.
 	— Я думав, що маю ще одну причину бути тут. Людина, яку я колись знав. Але немає. Це було безглуздо, і тепер я почуваюся ідіотом. Мені не треба було приїжджати. — А потім він усміхається та обіймає мене. — Але я ні про що не шкодую.
 	Я нахиляю голову набік. Він знову говорить загадками.

 	— Я кохаю тебе, — заспокоює він мене. — А все інше не має значення.
 	Він виглядає таким спокійним та щасливим, що я не хочу все зіпсувати. Глибоко зітхнувши, лягаю на нього і розслабляюсь.
 	— Можеш повернути мені шарф? — Так.
 	— Я кохаю тебе, — кажу я, відчуваючи приємне поколювання в руках, тому що серце починає стукати швидше.
 	Він обіймає мене за талію.
 	— Це було лише питання часу.
 	Посміхнувшись, я цілую його. Вічно він з мене знущається.

 	— А ще я думаю, що настав час познайомитися з твоєю мамою.
 	— О, а це обов’язково? — Я цілую його в щоку і повільно спускаюсь до шиї. Це набагато цікавіше, ніж розмови.
 	— Думаєш, я їй не сподобаюся?
 	Я зітхаю і переводжу погляд на нього. У мене чудова мама, але вона сувора. І якщо вона дізнається, що я закохалася, мені закружляли голову і таке інше, перше, про що вона подбає, — це щоб я не вискочила заміж замість навчання в коледжі.
 	— Але це твій дідусь – сенатор, — кажу я. — Може, ми почнемо з цього?
 	Він фиркає і хитає головою. Думаю, це означає «ні».
 	— Ну добре, — засмучено погоджуюсь я. — Тоді в мене буде до тебе одне прохання.
 	— Яке?
 	— А, — відповідаю я, — розповім дорогою. Це не зовсім законно.
 
 Розділ 21

 Раєн

 	Я піднімаю невелику спортивну сумку, і кілька залізних банок усередині брязкають одна об одну. Але вже тихіше: не хочу, щоб мама з сестрою щось запідозрили, коли я понесу їх униз, тож завернула їх у одяг, щоб менше гриміли.
 	Сьогодні мій останній маленький наліт до школи. Міша мені допомагає. І тільки цього разу я зовсім не відчуваю почуття провини.
 	Ми бунтарі, але в нас є причина.
 	Нехай невелика, але є.
 	Подивившись наостанок на себе в дзеркало, беру сумку і чую дзвінок у двері.
 	Він тут.
 	Виходжу з кімнати і спускаюся сходами, піднявши сукню. Мама з сестрою влаштувалися у вітальні з мискою попкорну і кажуть, що збираються дивитися фільми жахів. Насправді вони просто не хочуть упустити можливість ще раз подивитися на Мішу.
 	Минулого тижня, коли я привела його додому, мамі він одразу сподобався, навіть дуже, особливо з огляду на історію наших стосунків. Вона знає, як багато Міша для мене означає і була шалено рада познайомитися з ним особисто.
 	А сестра, думаю, тільки розгнівалася.
 	Ой, глянь. Він не забув про мене. Я йому подобаюсь. Він мене любить.
 	І він такий красень.
 	За останній тиждень вона почала менше до мене причіплятися, і я вирішила спробувати відновити стосунки. Зрештою, у тому, що вони зіпсувалися, я винна не менше, ніж вона. Може, вона й була шкідливою у дитинстві, коли не хотіла ходити зі мною за руку, щоб я не відчувала себе самотньою… Але коли ми виросли, саме я від неї віддалилася. Тому тепер я намагаюся стежити за язиком і не вставати в захисну стійку, як тільки вона опиняється поряд. Це займе якийсь час, але, сподіваюся, у нас вийде.
 	Вона мені сьогодні навіть волосся вклала.
 	Спустившись на перший поверх, бачу, що мама вже біжить до дверей. Ставлю сумку на підлогу і встаю поруч із нею. Двері відчиняються.
 	За ними стоїть Міша. Високий, у чорному костюмі, білій сорочці та чорній краватці. Костюм сидить як влитий і навіть краватка акуратно зав’язана. Волосся він теж уклав. Єдине, що виглядає як завжди — срібне кільце в губі. Навіть краєчок татуювання на шиї закритий коміром.
 	Мені подобається, як він зазвичай виглядає та одягається, але Міша в костюмі… У цьому є щось особливе. Він одразу здається таким дорослим… і дуже сексуальним.
 	Я ціную, що він намагається справити гарне враження на мою маму. Коли я минулого разу привела його додому, він дістав з машини худі й одягнув його перед тим, як увійти в будинок, щоб прикрити татуювання рукавами. Переживав, що мама судитиме про нього за виглядом, перш ніж дізнається по-справжньому.
 	Але потім вона показала йому маленький ієрогліф на плечі, який набила у коледжі. Тоді це був останній писк моди. І Міша трохи розслабився.
 	Ми зустрічаємося очима, а потім він опускає погляд на мою сукню. Червона, у підлогу, без рукавів, з високим коміром і тонкими блискучими лямочками на голій спині. Cестра нафарбувала мене під чітким керівництвом мами, а мама за час веселих зборів встигла зробити полуницю в шоколаді. Спочатку ми з Лайлою та іншими дівчатками збиралися сходити в салон, але вийшло навіть краще. Рада, що провела цей день із сім’єю.
 	Я кладу руки на пояс, встаю в позу і питаю:
 	— Ну і як я виглядаю?
 	Він входить у будинок, підходить до мене, нахиляється і цілує у щоку.
 	— У мене просто немає слів, — шепоче він.
 	— Ви обидва чудово виглядаєте, — вставляє мама.
 	— Тільки ось вбрання одне одному не підходять, — додає сестра. Я
 	піднімаю очі і бачу, що вона входить до передпокою.
 	На ній коротенькі піжамні шортики, мабуть, щоб порадувати Мішу. В голову закрадається крамольна думка: підлити оцту їй в ополіскувач для рота.
 	Не підходять? Це типу колір його краватки не поєднується з кольором моєї сукні?
 	Міша кладе руку на груди і заявляє:
 	— Ми підходимо один одному тут.
 	Я тихенько сміюся.
 	Сестра закочує очі, а мама хитає головою та посміхається.
 	— Добре, пішли, — кажу я.
 	І нахиляюся за сумкою, в якій, як думає мама, змінний одяг для вечірки, на яку ми не збираємось.
 	Але вона раптом скрикує:
 	— А фотографії?!
 	Я завмираю.
 	Неголосно зітхнувши, я спускаюся з останньої сходинки. Міша розвертає мене, притискаючи спиною до своїх грудей.
 	— Стандартне фото перед випускним, — пояснює він.
 	— А, ну добре, якщо це обов’язково.
 	Сестра складає руки на грудях і з незадоволеним виглядом спостерігає, як мама нас фотографує. Звісно, я хочу фотографії. Я не так часто буваю на вечірках. Але в мене збереглося наше перше спільне фото з квесту, і я відчуваю, що Міша просто робить мені ласку, вирушаючи зі мною та хлопцями на свято. А я не хочу його напружувати.
 	Але, на мій подив, здається, йому подобається. Він обіймає мене і дивиться просто у вічі. Мама швиденько робить пару знімків.
 	Я дивлюся на його губи, і серце б’ється швидше, а все тіло миттєво зігрівається. Ні, правда, я краще провела б цю ніч з ним удвох.
 	— Фу, ну не тут же, — ниє Карсон, а потім обертається і йде до вітальні.
 	Я все ще дивлюся на Мішу.
 	— Раєн, будь дома до другої, — каже мама.
 	— Це випускний, — нагадую я. — Він, як тобі сказати, на всю ніч.
 	— До другої, — повторює вона, дивлячись на нас обох. Зрозуміло, що вона не відступатиме.
 	Але я все одно вплутуюсь у суперечку.
 	— До сьомої.
 	— До третьої.
 	— До третьої, і Міша можна прийти вранці на сніданок.
 	Вона легко погоджується.
 	— Гаразд. Але будуть пончики. А не рогалики з халапеньо. — Знаю.
 	Я обережно піднімаю сумку, намагаючись, щоб банки не билися одна об одну, і шепочу Міші, проходячи повз:
 	— Мабуть, ти прийдеш дуже рано, бо відпускати тебе я не планую.
 	Неголосно засміявшись, він відчиняє переді мною двері.
 	Швидше за все, він не захоче ризикувати, щоб не розбудити маминих демонів, але ми обоє чудово знаємо, що він не зможе мені відмовити.
 	Ми спускаємося з ґанку. Він забирає у мене сумку, а я помічаю припаркований на узбіччі лімузин.
 	Підходжу до машини, зупиняюся і чекаю, поки він відчинить мені двері.
 	— Привіт! — лунають голоси з лімузина.
 	Усередині вже сидять Джей Ді, Тен і Менні. Вони їдять снеки та запивають газировкою, але, наскільки я знаю Тена, це не просто газировка.
 	— Привіт! А ви, хлопці, чому не зайшли? — Запитую, сідаючи в машину.
 	— Випускне фото із чотирма хлопцями? — Іронізує Джей Ді. — Вже бачу, як Лайла прокоментує це на Фейсбуці.
 	Так, вірно.
 	Двері машини зачиняються. Міша залишився зовні. Він нахиляється і заглядає у відчинене вікно.
 	— Що ти робиш? — питаю я.
 	— Побачимося на випускному.
 	Що?
 	Він іде, а я висовую голову у вікно.
 	— Міша!
 	Він розвертається і йде спиною вперед. Я звертаю увагу на пікап, що стоїть неподалік. Схоже, він приїхав сюди сам, а хлопці під’їхали згодом.
 	— Не переживай, — кричить він, — і розважайся. А я скоро буду.
 	Я дивлюсь йому вслід, нічого не розуміючи. Він забрав із собою сумку. Він збирається щось зробити без мене?
 	Прокляття.
 	Нахмурившись, опускаюсь на сидіння. Я більше не йду на випускний бал із чотирма кавалерами.
 	Лімузин стартує. У салоні напружене мовчання. Піднявши очі, бачу, що Менні, Тен і Джей Ді запитливо дивляться на мене.
 	Тишу порушує Джей Ді.
 	— Хто такий Міша?

 	***

 	Коли ми приїжджаємо до готелю «Бакстер», все вже готове до свята. Білі гірлянди розвішані по деревах, а дорогу до бальної зали освітлюють ліхтарі у стилі початку минулого століття, в яких коливаються язички полум’я. У фойє грає швидка музика і я вже чую запах їжі.
 	Ми відпускаємо лімузин, так як Міша за кермом. Але коли входимо до зали, я бачу, що його там немає.
 	Приміщення вишукано прикрашене кольорами школи. На стрічках гойдаються чорні та зелені кульки, горять свічки, на столах лежать білі скатертини. На сцені якийсь гурт грає кавер.
 	— Ти його бачиш? — кричу я Тіну прямо у вухо.
 	Скривившись, він перериває розмову з Менні і повертається до мене.
 	— Я його не шукав.
 	Гаразд. Розслабся. Ми щойно приїхали. Але в нас із Мішею нарешті все налагодилося, і можна просто весело провести час. Я не хочу, щоб усе знову зіпсувала якась дурість.
 	Спокійно підходжу до хлопців, вирішивши, що тепер немає нічого страшного в тому, щоб розкрити їм справжнє ім’я Мейсена. Міша сказав, що не повернеться до школи, а в мене знову є справжні друзі. І мені ніяково їм брехати.
 	— Хочеш щось випити? — Запитує Тен, натякаючи, що під сорочкою у нього ємність з алкоголем.
 	Але я відмахуюсь.
 	— Хочеш потанцювати? - Цікавиться з іншого боку Джей Ді.
 	Я знову оглядаюсь у пошуках Міши.
 	— Так, — нарешті погоджуюсь я. Чому б і ні? Він сказав мені розважатися.
 	Джей Ді веде мене на танцпол, а Тен з Менні залишаються за столиком. Я обертаюся на них і бачу, як Менні нервово оглядається, ніби чекаючи підступу. Але раптом ... Тен простягає руки і поправляє Менні краватку.
 	Мені важко стримати сміх. Менні дуже здивований, але вони обмінюються поглядами, а я згоряю від цікавості.
 	Ну ні. Тен ніколи не став би зустрічатися з готом. Ми з Джей Ді приєднуємося до натовпу на танцполі і рухаємося під музику. Навколо всі балакають і сміються. Атмосфера приголомшлива. У залі темно та повно народу. Я згадую, про що говорив Міша в одному з листів. Коли розумієш, що ти один із багатьох, перестаєш відчувати самотність.
 	Я почуваюся практично невидимою, і – по секрету – мені подобається це відчуття. Пісня закінчується. Я висну на Джей Ді, сміючись і важко дихаючи. Через дим-машину і через те, що в залі душно, мені важко дихати. Я відкриваю клатч, дістаю інгалятор і озираюсь у нерішучості. Зазвичай я йду для цього до вбиральні.
 	До біса. Я пшикаю до рота. Джей Ді з цікавістю дивиться на мене. Але це не що інше, як просто здивування. Роблю ще один пшик і намагаюсь вдихнути.
 	— З тобою все добре?
 	Я киваю і показую йому великий палець.
 	— Я в порядку.
 	Прибравши інгалятор у сумочку, даю йому підійти ближче. Він кладе руки мені на талію і ми починаємо повільно хитатися.
 	— Очам своїм не вірю, — лунає чийсь голос.
 	Я обертаюся і натикаюсь поглядом на Лайлу і Кейтлін. Вони стоять посеред танцюючого натовпу і витріщаються на нас.
 	Лайла склала руки на грудях. У неї сексапільна рожева сукня.
 	— Просто слів немає, — муркоче вона.
 	Кейтлін, що стоїть за нею, посміхається. Я нахиляю голову і теж зображую сміх.
 	— Ой, пробач. — Піднімаю голову і дивлюся на Джей Ді. — Я мало не заснула. Хтось щось сказав?
 	Він хихикає.
 	Хоча, якщо чесно, у Лайли є всі підстави мене недолюблювати.
 	Я ніколи не була їй хорошим другом. Але, знаючи її, я не впевнена, що це взагалі можливо.
 	Ззаду до Лайли підходить Трей, намагається обійняти, але падає і висне на ній. Його очі прикриті, він ледве стоїть на ногах.
 	— О, які справи, — мимрить він, вказуючи на нас із Джей Ді. — І ти теж, значить? Ти в курсі, що міняєш хлопців як рукавички, погане дівчисько? Мені це подобається.
 	Це виглядає жалюгідно. Лайла намагається його відчепити від себе. Я відвертаюсь.
 	— Ну ж бо, давай, — кричить він у мене за спиною. — Джей Ді, друзі повинні ділитися. Ти на раз візьмеш мою, а я – твою.
 	Трей хапає мене за руку, але Джей Ді його відштовхує.
 	— Тримайся від неї подалі.
 	Трей знову підходить, але я напружуюсь усім тілом.
 	— Досить! — А потім зі сцени лунає голос, і я замовкаю.
 	— Велике дякую, що дозволили нам перервати цей прекрасний вечір, — починає Міша. Я кліпаю і усвідомлюю, що музика стихла.
 	Відриваючи очі від Трея, дивлюся на сцену і бачу, що Міша стоїть біля мікрофона. На ньому, як і раніше, костюм, але поверх висить гітара на ремені. Ми зустрічаємось очима. Легка посмішка грає на його губах.
 	Я роблю крок уперед, захоплено спостерігаючи за тим, що відбувається.
 	— Ми Cipher Core, і ця пісня присвячується чирлідерці, — каже він.
 	Серце стукає у горлі. На сцені його товариші по групі, хлопці, з якими він був на відео в YouTube.
 	— Ого, та це ж Мейсен, — бурмоче Джей Ді. — Тобто Міша.
 	Вступають ударні — задають ритм, потім гітари починають грати швидку та складну, але душевну мелодію. Міша починає співати, спочатку тихо, але потім все голосніше та голосніше.
 	Усе на світі свою чергу має Падінням твоїм є їхній підйом

 	Воно з’їдає тебе легко, поки не зламає Всю твою працю марну, довгу і важку Не переймайся за малі блискучі губи Все, що вони куштують – згодом прах Хочу лизати їх, доки вони на смак як ти Чирлідер каже це запам’ятати
 	Я обіцяю, ще повернемось сюди.

 	Я маю кляті справи, ти трохи посиди.

 	Залишитись не можу змусити її, Спостерігати як вона іде.

 	Я ліпше залишу собі її гаряче сердце.

 	І чекатиму, поки той холод відійде.

 	П’ятдесят сім разів я не дзвонив, П’ятдесят сім листів не надіслав, П’ятдесят сім швів для відновлення дихання, А після цього я бляха вдавав

 	П’ятдесят сім днів без потреби в тобі П’ятдесят сім разів щоб скласти руки П’ятдесят сім кроків назад від тебе, П’ятдесят сім ночей думки про тебе – муки.

 	Його очі заплющені. У нього таке гарне обличчя. У мене всередині все перевертається, бо це найкраща пісня з усіх, що я чула, і я хочу дослухати її до кінця.
 	Коли він встиг написати її? Коли ми сварилися? До того, як ми зустрілися?
 	Як тільки пісня закінчується, наша супроводжуюча виходить на сцену і несхвально хитає головою на гурт. Усміхаючись, вони прибирають інструменти і швидко йдуть зі сцени, бо дозвіл виступити їм дали, а ось текст ніхто нікому не показував. А в нього закралася парочка недрукованих слів.
 	Дейн драматично вклоняється. Я сміюся. Натовп тріумфує. Я
 	навіть не знаю, що у цей час відбувалося в залі. Народ танцював? Де Трей і Лайла? Я не знаю і мені байдуже.
 	Міша віддає одному з хлопців свою гітару, а я протискаюся крізь натовп йому назустріч. Він стрибає зі сцени. Інша група займає сцену та починає грати.
 	Міша підходить до мене, обіймає за талію і піднімає у повітря.
 	Я сміюся, незважаючи на те, що все обличчя залите сльозами.
 	Я торкаюсь його щоки і дивлюся на нього.
 	— Я не хотіла плакати.
 	— У цьому тексті половина слів – твої, — каже він. — Тож у нас багато чого вдається робити разом, розумієш?
 	— І хороше, і погане.
 	Він витягає шию і цілує мене в губи.
 	— Мене все влаштовує.
 	Я цілую його і забуваю про все на світі. Отже, 57. Він надсилав мені шматочки цього тексту минулого року, але остаточний варіант я так і не побачила.
 	— Я кохаю тебе, — шепоче він. — І готовий поїхати, як тільки ти захочеш, тож тримай мене в курсі.
 	— Я готова.
 	Усміхаючись, він ставить мене на землю.
 	— Підемо повеселимося.
 	Він бере мене за руку. Ми пробираємось через натовп танців і біля столів з їжею натикаємося на Джей Ді.
 	— Куди це ви зібралися? — Запитує він.
 	Я переводжу очі на Мішу. Він знизує плечима. Поряд з Джей Ді крутиться дівчина, імені якої я не знаю. Не хочу відривати його від неї та подальшого святкування, але…
 	— Не хочеш злиняти звідси з нами на годинку?
 	Трохи подумавши, Джей Ді ставить тарілку на стіл.
 	— Я в ділі.
 	— Запам’ятай, ти сам на це підписався.
 	Він шепоче щось дівчині на вухо, а потім наздоганяє нас. Тим часом Міша плескає по столу, за яким сидять Тен і Менні: — Пішли.
 	Ми набиваємось у Мішин пікап. Я звертаю увагу на те, що моя сумка лежить під пасажирським сидінням.
 	— І куди ми поїдемо? — Запитує Тен, коли Міша заводить двигун і виїжджає з паркування.
 	— В школу.
 	Я пристібаюся, ставлю сумку на коліна і відчиняю блискавку.
 	— Навіщо?
 	Я поглядаю на Мішу. Вираз його обличчя каже: продовжуй. Дістаю з сумки банку фарби, що змивається, з розпилювачем, тобто балон.
 	— Тому, що… вже самий кінець навчального року, а я ще не все сказала.
 	Піднімаю в повітря балончик із фарбою і бачу очі Тена: вони ледь не вилазять із орбіт.
 	— Що? — скрикує він.
 	— Ти? — Джей Ді ошелешено дивиться на мене.
 	Я зустрічаюся поглядом з Менні і бачу, як коліщатка в його голові починають обертатися. Може, він зрозумів, що це я залишила напис на дверях його шафки – своє перше послання: Ти не один. Далі буде краще.
 	Ти єдиний та неповторний.

 	Тримайся.

 	Я посвячую їх у все: як почала малювати на стінах, чим себе виправдовувала… А ще розповідаю, що збираюся зробити сьогодні ввечері востаннє, щоб всі запам’ятали.
 	І раз у них є що сказати з цього приводу, я подумала: може, вони захочуть прикласти до цього руку. Особливо враховуючи, що Тен вже висловлював таке бажання, а Джей Ді навіть зробив свій внесок.
 	— Ви в ділі? — питаю їх.
 	— Чорт, так, — відповідає Джей Ді.
 	Але я дивлюсь на Менні. Він мовчить.
 	— Ти не зобов’язаний.
 	Я не прошу нікого з них підставлятись під удар. Вони можуть почекати в машині, або ми можемо відвезти їх назад на випускний бал прямо зараз.
 	Але Менні киває і вказує на балон у мене в руці.
 	— Хочу чорний.
 	Добре. Я лізу в сумку, дістаю балони і нагадую хлопцям, щоб віддавали перевагу поверхням, які потім легко відмити, і трималися подалі від екранів, плакатів, малюнків та одягу в роздягальнях.
 	Ми паркуємось з південного боку школи, прослизаємо у ворота та біжимо через двір до входу в басейн.
 	Я віддаю свій балончик Міші, а сама дістаю із сумочки ключі.
 	— У тебе є ключі? — Здивовано запитує Джей Ді. — Не можу повірити, що вони досі не додумалися допитати тебе.
 	Так, я маю ключі. Часто буває, що я залишаюся в басейні останньою, і це мій обов’язок: мені доручено зачиняти ті двері.
 	— Я Раєн Треверроу, — сміюся. — І я така дурепа, що клітин мого мозку не вистачає навіть на те, щоб дихати нормально.
 	Хлопці тихенько хихикають. Я відчиняю двері і ми всі забігаємо всередину.
 	— А чому ти думаєш, що ніхто не побачить графіті завтра і не зітре фарбу до понеділка? — Запитує Міша.
 	Зараз вечір суботи, тому це цілком можливо. Але...
 	— Дах протікає, і завтра його ремонтуватимуть, — пояснюю. — Вчителів попросили для їхньої безпеки не перебувати в будівлі. — Дивлюся на хлопців. — Ви знаєте, що робити?
 	— Ага.
 	— Звісно.
 	— Я готовий.
 	Добре.
 	— Тоді вперед.
 	Зранку в понеділок ми з Мішею входимо до школи і розуміємо, що навколо вирує шторм.
 	В глибині душі я розумію, що цього не треба було робити.
 	Зрештою, є безліч інших способів вирішити свої проблеми, більш ефективні.
 	Але Міша правильно сказав: ми всі жахливі. Хіба не так? Тільки хтось це приховує, а хтось – ні.
 	Думаю, мені просто набридло, що Трей ховає своє справжнє обличчя.
 	Що всі дозволяють йому це робити безкарно. Я зробила щось дуже, дуже погане.
 	— О боже, — бурмоче хлопець поруч зі мною, читаючи один з написів, що я залишила в суботу.
 	— Ей, ти це бачила? — Запитує дівчинка у подруги, дивлячись на протилежну стіну.
 	Я дивлюся в кінець коридору і бачу кілька послань, навколо яких стовпились роззяви.
 	Тобі не варто було залишатися зі мною наодинці. Сама напросилася.

 	– Трей Берроуз

 	Педік, ти хоч не забувся, де у тебе член?

 	– Трей Берроуз

 	Я трахну її, а потім її мамку. Стережіться мене.

 	Я чекатиму тебе за кожним кутом, караулитиму ночами, коли ти спиш, поки не отримаю те, чого хочу.

 	Ви, дрібні сучки, дуже швидко стаєте повіями, коли смакуєте.

 	Шкода, ти не бачила, як минулого тижня ми пустили он ту дівчинку по колу. Хлопці у чергу вишикувалися. Це було чудово.

 	Головою вниз, дупою догори - ось як ми любимо трахатись.

 	Трей, Трей та ще раз Трей.
 	Ми прогулюємося по школі повз цитати, які всі вчотирьох написали в суботу на стінах, шафках та підлозі, загортаємо в хол і бачимо ще кілька.
 	Хоча не всі вони належать Трею. Трапляються і слова Лайли, Кейтлін, парочки друзів Трея і навіть мої.
 	Тому що немає нічого простішого, ніж вибачитися. А викупити провину можна ганьбою.
 	Одного чудового вечора підстережу тебе на парковці після плавання, примушу розсунути довгі ніжки і відтрахаю прямо на землі. Як тобі таке, крихітко?
 	– Трей Берроуз

 	— Це огидно, — каже трохи молодща дівчина і морщиться.
 	Інша дівчина дістає олівець і дописує щось під написом «Вони всі цього хочуть».
 	«Ні, не хочемо»— пише вона. У всіх коридорах метушня. Ми намагалися писати на стінах двох головних проходів: ними йдуть усі, коли приходять до школи.
 	Майже ніхто не залишається байдужим. Багато дівчат злиться і з огидою дивляться на написи. Хлопці здивовані.
 	— Усім учням розійтися по кабінетах, — лунає з динаміків голос завуча. — Всім учням розійтися по кабінетах.
 	Тен зупиняє нас у коридорі, схвильований, але радісний.

 	— Здається, ми потрапили в десятку.
 	— Так. — Я зніяковіло посміхаюся йому. Діти масово дописують свої коментарі під нашими графіті. — Ти тільки глянь на них.
 	Варто одному висловитися, як решта вирішує, що вони теж мають на це право.
 	Зітхнувши, я повертаюсь до Міши.
 	— Іди. Тебе не повинні бачити тут. Якщо вона помітить, то все звалить на тебе.
 	Після того, як він нахамив Берроуз з тиждень тому, він жодного разу не з’являвся в школі, але, мабуть, розпереживався, як все пройде сьогодні, і вирішив прийти.
 	Він хитає головою.
 	— Мені начхати.
 	— Поліція вже приїхала, — каже нам Тен. — Поліція? — шепочу я. — Я не думала, що ми зробили щось таке жахливе.
 	— Ні, вони тут не через вандалізм. Це по душу Трея. Декілька дівчат уже пишуть на нього заяви. Послання дійшли до адресатів.
 	— Тоді тобі дійсно краще піти, — кажу я Міші.
 	Але тут до нас підходить директор Берроуз і моє серце пропускає удар.
 	— Містер Лоран? Ходімо зі мною.
 	Він на мить затримує на ній погляд.
 	А я підскакую.
 	— Чому?
 	— Думаю, він знає, чому.
 	Міша на мить завмирає, і я думаю, що він знову влаштує перепалку, як минулого разу, але він цього не робить, а йде за нею.
 	— Ні, ні, ні… — намагаюся втрутитися я. — Він нічого не зробив.
 	— Все нормально, — пошепки він заспокоює мене.
 	Але Берроуз дивиться на мене і втручається.
 	— Якщо не враховувати прибиральників, то ви в п’ятницю ввечері йшли зі школи останньою, — каже вона мені. — У цьому немає нічого незвичайного, тому що ви ведете заняття з плавання, але я згадала, що у вас є ключ. А потім зрозуміла, в чиїй компанії бачила вас востаннє. — Вона переводить очі на Мішу. — Ви брали її ключ?
 	— Ні! — Відповідаю за нього я.
 	— Так, — говорить він.
 	О Боже.
 	— Все нормально, — повторює він. — Зі мною все буде добре.
 	Директриса веде Мішу, а я опускаю руки, відчуваючи повне безсилля. Чому він не пішов, як минулого разу?
 	Він не повинен захищати мене, і він знає, що я б не дозволила йому взяти провину на себе.
 	Що він робить?
 
 Розділ 22

 Міша

 	— Присядьте.
 	Я вважав би за краще постояти, але, думаю, нічого страшного. Я
 	сідаю на стілець перед її столом.
 	— Після бійки і того, як ви поводилися останні тижні, я дзвонила по телефонах, вказаних у вашій особистій справі, — каже вона, зачиняючи двері кабінету. — Жоден із них не працює. Чи це неіснуючі номери? Чи не хочете пояснити мені, що відбувається?
 	Вона сідає за акуратний маленький стіл. Я пильно дивлюся на неї. Розстібаючи піджак, вона присувається до столу та відкриває особисту справу. Безперечно, мою. Тека практично порожня.
 	Я продовжую сидіти мовчки.
 	— Якщо у вас виникли розбіжності з Треєм, вам потрібно було підійти до мене, — заявляє вона, — а не вриватися в школу і писати жахливі звинувачення на стінах.
 	Звинувачення? Фотографії, які вона знайшла у себе в спальні, видалися їй недостатньо переконливими?
 	— Де він? — питаю я.
 	Вона випрямляє спину.
 	— Я перевела прийомного сина на домашнє навчання, поки весь цей хаос не вляжеться.
 	Я хочу посміхнутися, але стримуюсь. Просто дивлюсь на неї.
 	Враховуючи кількість сумних школярок, які чекають за дверима кабінету, думаю, вляжеться все не так вже й швидко.
 	— Де твої батьки? — Запитує вона.
 	— Батько живе в Тандер-Бей.
 	— А мати?
 	— Вона нас покинула.
 	Вона зітхає та кладе руки на стіл. Розуміє, що так нічого не досягне.
 	Вона простягає руку, бере трубку і підносить до вуха.
 	— Дай мені телефон батька.
 	Я стискаю пальці, але не видаю себе. Будь ласка.
 	— 742-555-3644.
 	— Як його звати? — Вона набирає номер. — Назви його справжнє ім’я.
 	Я чую, що йдуть гудки, серце стискається, але я тримаюсь.

 	— Метью, — спокійно відповідаю я. — Метью Лейр Грейсон.
 	Вона раптом завмирає і різко піднімає очі. Потім починає дихати частіше і виглядає так, ніби побачила привид.
 	Вона пам’ятає його ім’я. Це вже щось.
 	На іншому кінці дроту лунає голос тата.
 	— Алло.
 	Вона опускає очі, ковтає ком у горлі – я це бачу – і нервово моргає.
 	— Метью?
 	— Джиліан?
 	Вона кидає трубку, ніби та раптом стала розпеченою, і прикриває рота рукою. Дуже хочеться посміхнутися, просто щоб познущатися ще сильніше.
 	Вона піднімає голову, дивиться мені просто у вічі і виглядає так, ніби боїться мене.
 	— Міша?
 	Ага.
 	Ще краще. Вона пам’ятає моє ім’я. Два очки матусі. Тепер вона все знає. Мій приїзд у це місто, вступ до цієї школи і те, що я сиджу у неї в кабінеті, не має жодного відношення до Трея. Лише до неї.
 	— Чого ти хочеш? — Запитує вона. Це звучить як звинувачення.
 	Я сміюся про себе.
 	— Чого я хочу? — Я опускаю очі і шепочу собі під ніс: — Чого я хочу?
 	Я задираю підборіддя і по-пташиному нахиляю голову, сидячи навпроти неї і закликаючи її до відповіді.
 	— Думаю, я хотів маму. Хотів сім’ю, хотів, щоб ти побачила, як я граю на гітарі, — говорю я їй. — Хотів, щоб ти зустрічала мене з усмішкою різдвяним ранком, щоб сумувала за мною, щоб обіймала сестру, коли їй було сумно, самотньо чи страшно. — Вона просто мовчки сидить переді мною, але її очі блищать від сліз. — Я хотів, щоб ми тобі подобалися. Хотів, щоб ти сказала татові, що він хороша людина, що заслуговує на краще, ніж ти, і що йому час перестати чекати на тебе. Хотів, щоб ти сказала нам, що настав час перестати чекати.
 	Я стискаю зуби і збираю волю у кулак. Справа не в мені. Я
 	давно перестав відчувати біль і ставити собі питання, відповіді на які свідомо мене засмутять.
 	— Я хотів побачити тебе, — продовжую я. — Хотів зрозуміти, яка ти.
 	Хотів дізнатися, заради кого моя сестра померла від серцевого нападу в сімнадцять років, бо вживала наркотики. Вона робила це, щоб не спати, щоб вчитися, щоб бути ідеальною дочкою та найкращою спортсменкою. І все це — з надією на те, що ти повернешся і пишатимешся нею!
 	Я розглядаю її обличчя і бачу, що на мене дивляться почервонілі очі Енні, повні болю.
 	— Я хотів зрозуміти, чому ти не приїхала на похорон власної дитини, — продовжую я перераховувати її гріхи, — твоєї малечі, яка лежала на темній, мокрій, холодній дорозі кілька годин у повній самоті, поки твої нові діти, — я підсуваю до неї рамку з фотографією на її столі і повертаю до неї, — у твоєму новому будинку, — ще одне фото, — з твоїм новим чоловіком, — останнє фото, — спокійно спали у своїх ліжечках. Але не Енні. Вона вмирала на самоті, так і не дізнавшись, що таке обійми матері.
 	Вона нахиляється і знову прикриває рота рукою. Ні, це не могло стати сюрпризом. Вона мала знати, що рано чи пізно це станеться.
 	Знаю, що вона не бачила мене з дворічного віку, але був упевнений, що впізнає. Першого дня тут, побачивши її в їдальні, я чекав, що вона ось-ось обернеться, відчує мене, відчує мою присутність.
 	Але вона цього не зробила. Ні тоді, ні коли притягла мене до себе в кабінет для розмови в стилі «привіт, як справи?», ні після того, як…
 	Вона покинула нас і поїхала, коли Енні була ще немовлям. Через деякий час я почув, що вона пішла в коледж і почала викладати, але, якщо чесно, мене це не зачіпало.
 	Я можу збагнути, чому вона це зробила. Бути матір’ю двох дітей у такому молодому віці – у двадцять два – важко, і це, якщо не враховувати, що вона одружилася з людиною з дуже серйозної родини. Але я чомусь думав, що вона повернеться до нас.
 	А потім, коли ми з Енні дізналися, що вона в сусідньому місті, вийшла за чоловіка, у якого вже був син, і створила з ним сім’ю, палець об палець не вдаривши для того, щоб розшукати нас, я розлютився.
 	Все, що робила Енні, було заради того, щоб мати почула про неї, побачила фото її команди в газеті та повернулася.
 	— А тепер… — кажу я звичайнісіньким, спокійним тоном, — мені все одно. Я тільки хочу, щоб моя сестра була жива. — Нахилившись вперед, ставлю лікті на коліна і спираюсь на них. — Скажи мені дещо, перш ніж я піду. Дещо, що я все ж таки повинен знати. Скажи, що ніколи не збиралася до нас повернутись.
 	Вона піднімає на мене мокрі від сліз очі.
 	Так, я зміг переконати себе, що приїхав сюди за альбомом зі шкільними фотографіями сестри, за газетними вирізками, які, як сказала Енні, вона відправила їй і які я знайшов у неї в столі, і за дідусевим годинником, але насправді в глибині душі в мене ще спала надія. Частина мене продовжувала вірити, що мама виявиться гарною людиною і зможе все пояснити, зізнатися, чому вона не приїхала навіть тоді, коли її донька померла.
 	— Я хочу, щоб ти сказала, що не шкодуєш про свої вчинки: що кинула нас і жодного разу не згадала з того дня, як поїхала, — вимагаю я. — Що без нас ти стала щасливішою і що ми тобі не потрібні.
 	— Мішо…
 	— Скажи це, — гарчу я. — Дозволь мені виїхати звідси з повним усвідомленням того, що я нічого тобі не винен. Дай мені те, що прошу.
 	Може, вона сумувала за нами, але не хотіла втручатися в наші життя і вносити розлад у своє. Або ми для неї пройдений етап і вона не хоче до нього повертатися. Можливо, їй взагалі до нас не було справи.
 	Я розумію, що більше не хочу думати про це. Дивлюся на неї і чекаю, поки вона скаже те, що хочу почути, щоб нарешті розставити все по місцях.
 	— Я не збиралася нікого з вас шукати, — шепоче вона, дивлячись у стіл, і сльози течуть її обличчям. — Не могла залишитись. Не могла повернутись. Не могла бути вашою матір’ю.
 	Я ляскаю рукою по столу, і вона підскакує.
 	— Мені нецікаві твої виправдання. І я не буду тебе шкодувати. А
 	тепер друга частина. Скажи, що без нас ти стала щасливішою і ми не потрібні тобі.
 	Вона знову починає плакати. Я, як і раніше, чекаю.
 	— Я стала щасливішою, коли пішла, — схлипує вона. — Я ніколи не думала про вас з Енні і я щасливіша без вас.
 	Вона ридає, ніби кожне слово завдає їй болю. Мені стає сумно, і я теж готовий заплакати. Але встаю, випрямляю спину і дивлюся на неї згори донизу.
 	— Дякую, — кажу їй.
 	Розвернувшись, прямую до дверей, але зупиняюся і звертаюсь до них, стоячи спиною.
 	— Коли іншій твоїй доньці, Еммі, виповниться вісімнадцять, я з нею познайомлюсь, — заявляю я. — Зроби собі ласку і не будь сукою. Підготуй її до цього заздалегідь.
 	Я відчиняю двері і виходжу з кабінету.
 	Опиняюсь у порожньому коридорі і прямую до виходу. Відстань між мною та моєю матір’ю збільшується. З кожним кроком я почуваюся сильніше.
 	Я не пошкодую про те, що пішов, — говорю самому собі. — З
 	цієї миті я про тебе не згадаю. Я щасливіший без тебе, і ти мені не потрібна.
 	Я ніколи більше не шукатиму тебе.
 	— Ти запитав її, чому вона вас покинула? — Ні.
 	Я сиджу в кімнаті Енні, притулившись спиною до стіни, а Раєн прилаштувалася в мене між ніг.
 	— І тобі не було цікаво, що нею рухало? — допитується вона. — Як вона виправдовувала свій вчинок?
 	— Раніше було цікаво. Але тепер... не знаю. Не те щоб мені було начхати, але… Якщо ми комусь не потрібні, нам і самим варто перестати їх потребувати. Я часто повторював це самому собі і тепер у це вірю, — говорю я. — Побачити її та пройти повз уже не так складно. Якби вона хотіла порозумітися, вона б це зробила. Але вона не гналася за мною. Зрештою, якщо захоче, то вона знає, де мене знайти.
 	Раєн гладить рукою синій шарф Енні.
 	— Значить, ось чому ти приїхав у Фелконс Віл.
 	— Так. У неї був годинник. Сімейна реліквія, подарована дідом по батькові їй та моєму татові на весілля, — кажу я, зариваючись носом їй у волосся. — За сімейною традицією вони переходять від батька до старшого сина. Вона забрала їх, коли пішла — може, на зло батькові або щоб закласти, якщо знадобляться гроші, але в результаті чомусь віддала Трею.
 	— Ти повинен був зненавидіти її за це.
 	— Я і так її ненавидів, — відповідаю я. — Від цього було ще болючіше. Адже вона вже кинула нас. Як вона могла вкрасти щось? Особливо те, що належало мені по праву?
 	Вона була злою та егоїстичною. Можливо, зараз вона вже не та людина, якою була раніше, але я не чекатиму на неї, як чекала Енні. Я міцніше притискаю до себе Раєн. Тепер вона — моє все. З нетерпінням чекаю на ті дні, що ми проживемо разом. Щось мені підказує, що це буде страшенно весело.
 	Особливо враховуючи те, що мені більше не потрібно нервувати через цього виродка, з яким вона навчається в одній школі. Тен написав їй, що чув, ніби в справу втрутився інспектор і заборонив Трею заходити на територію школи, доки не закінчиться розгляд. А якщо кілька учениць висунули звинувачення, є підозра, що найближчі кілька місяців Трей тягатиметься по судах.
 	Раєн підводиться, піднімає мене і ми виходимо з кімнати. Я
 	прийшов сюди повернути на місце медальйон та фотоальбом Енні. У конверті, що я забрав із маминого кабінету, були ще й листи. Енні не казала мені, що писала мамі – щойно відправила альбом зі своїми фотографіями та вирізками, перевіривши, щоб у ньому не було моїх знімків: знала, що мені це не сподобається.
 	Можливо, я не повинен був забирати альбом та листи. Але після того, як мати не приїхала на похорон, я просто не хотів, щоб у неї залишалося хоч щось, що належить Енні.
 	Хоча Енні сама віддала ці речі їй. Отже, сестра хотіла, щоб вони були в нашої матері.
 	Що ж… Якщо мати захоче повернути конверт, вона його отримає. Але їй доведеться приїхати та попросити.
 	Я тихенько зачиняю за собою двері, заходжу до кімнати і бачу Раєн. Вона сидить на ліжку і читає якийсь папірець.
 	— Що це? — Запитує вона.
 	Я опускаю очі на білий аркуш.
 	— Це лист.
 	Вона складає його та кладе на місце.
 	— Я, звичайно, його не читала, але це може виявитися пропозицією обговорити контракт на запис. — Вона посміхається. — І там ще кілька таких. — Вона вказує на стіл ліжка. — Їх я теж не читала, але в них може бути щось цікаве. Можу посперечатися, круті чуваки побачили на YouTube відео вашого гурту і тепер хочуть дещо обговорити з тобою.
 	Їм не потрібні Cipher Core. Їм потрібен я, а я не хочу кидати рідну групу.
 	Я плюхаюся на ліжко, притягаю Раєн до себе і лоскочу.

 	— Я більше не хочу робити таке, через що доведеться бути далеко від тебе. Розумієш?
 	Вона сміється, звивається і намагається завадити мені.
 	— Ще трохи – і почнеться коледж, — регоче вона, відбиваючись від моїх рук. - Я поїду. І я подивилася на Фейсбуку сторінку твоєї групи. У вас призначено дати туру цього літа.
 	— Там лише безглузді пивнички, ярмарки та фестивалі.
 	Я залізаю на неї, сідаю зверху і задираю її руки до голови.

 	— Але звучить дуже круто.
 	Я висовую язик і нахиляюся, намагаючись торкнутися її носа.
 	— Тобі що, п’ять років? — верещать вона, тремтячи і намагаючись мене скинути.
 	Я різко нахиляюся і лижу кінчик її носа. Вона морщиться і крутить головою, не даючи мені повторити це.
 	Я зі сміхом відпускаю її руки.
 	— Чесно кажучи, не знаю, чому Дейн досі не викреслив мене. Я казав йому, що не поїду.
 	— Ні, поїдеш.
 	Я злізаю з неї.
 	— Раєн, я…
 	— Перестань, — каже вона. — Це не назавжди. Ти маєш поїхати.
 	Просто пливи течією і дивися, куди вона тебе винесе.
 	Зараз я хочу цього найменше. Сама думка про те, щоб залишити її, робить мене нещасним.
 	— Ми з тобою підтримували стосунки на відстані сім довгих років, — продовжує Раєн. — Думаю, випробування часом та відстанню ми витримали. Ніхто зі знайомих ніколи не означав для мене стільки, скільки ти. Ми ж так довго переписувалися. А тепер, коли зустрілися і я кохаю тебе, — каже вона, забираючись мені на коліна і обвиваючи ногами, — не сумніваюся: ти повинен поїхати.
 	— Але в мене тільки-но з’явилася ти.
 	— І я не хочу тягнути тебе назад.
 	Я засовую руки їй під футболку зі спини і насолоджуюся теплою та ніжною шкірою.
 	— Все буде так, як ми захочемо, — впевнено заявляє вона. — У нас буде так і лише так. Якщо ти поїдеш і тобі не сподобається, повертайся додому. Але якщо сподобається, я чекатиму, коли ти закінчиш.
 	Відчуваю, як кров закипає від цих думок і не знаю, що з цим робити. Мабуть сьогодні краще про це не думати.
 	Чи хотів би я покататися на старому орендованому автобусі і пограти музику цього літа? Може бути.
 	До лютого таким і був план.
 	Але тепер у мене є Раєн і я дня без неї прожити не можу. Я не стану щасливішим тільки тому, що в мене є моя музика.
 	Але вона має рацію. Вона поїде до коледжу. Я теж можу вступити, але це будуть різні коледжі. Можна, звичайно, піти туди ж, куди вона, але ... не можу ж я вічно слідувати за нею. Одного дня нам обом знадобиться робота, і ця робота повинна подобатися.
 	— Якщо ти не спробуєш, — каже вона, — то потім шкодуватимеш, що нічого не зробив. І не треба звинувачувати мене в цьому.
 	Я посміхаюся. Чому ти досі не придушила мене?
 	— Згоден, але тільки якщо ти виконаєш одну мою умову, — кажу я, дивлячись їй прямо в очі. — Хочу, щоб ти написала одного листа.
 	Вона розпливається у широкій усмішці.
 	— Лист? Коли ти поїдеш, я напишу тобі набагато більше ніж одне.
 	— Не мені. — Я хитаю головою. — Далілі.
 	— Вона поїхала з Фелконс Віл у шостому класі. Я гадки не маю, де вона зараз.
 	— Упевнений, що не далі, ніж на відстані одного запиту у »Гугл».
 	Раєн і так це знає. Просто шукає виправдання, щоб не ятрити старі рани.
 	Вона відвертається, тягне час, але я беру її за підборіддя і знову повертаю до себе.
 	— А що якщо Даліла навіть не згадає мене? — Запитує вона. — Раптом для неї та історія майже нічого не означала і вона вирішить, що я ідіотка, якщо досі переживаю через це?
 	Я закриваю очі.
 	— Будуть ще відмазки чи ти закінчила?
 	— Добре, — зло відповідає Раєн, насупившись як дитина. — Я
 	зроблю це. Ти правий.
 	— Добре. - Я перевертаю її на спину і знову притискаю до ліжка. — А тепер роздягайся. Мені потрібно відшкодувати те, чого так не вистачатиме під час розлуки.
 	— Що? — намагається сперечатися вона, доки я стягую з неї футболку. — Відшкодуватимеш упущене, коли повернешся!
 	— Так. І тоді також.
 
 Епілог

 Раєн

 	Через п’ять років…

 	— Раєн! — кличе мене хтось на ім’я. — Раєн, ну ж бо, давай!
 	Я посміхаюся і хитаю головою, ступаючи на доріжку біля будинку. Швейцар заздалегідь тримає двері відчиненими, щоб я могла безперешкодно увійти до під’їзду житлового комплексу «Делькур».
 	— Ні, Білле, — відповідаю я репортеру «Таймс». Він і кілька фотографів кидаються до мене, безпардонно втручаючись в особистий простір.
 	Я намагаюся обійти їх, але вони всюди. Пробиваюся крізь натовп журналістів.
 	— Номінація на «Оскар» за найкращу пісню до фільму? — Білл Вінтроп тицяє диктофоном мені в обличчя. — Ти маєш бути задоволена. Йому, напевно, є що сказати. Не тягни.
 	— Він весь у роботі, пише нові пісні, — кажу я, проштовхуючись до дверей. — Я вам уже казала.
 	Озираючись, «обдаровую» його і ще кількох хлопців, що караулять мене вже котрий день, нудним поглядом.
 	— Ну серйозно, ви тут уже кілька місяців стирчите. Візьміть вихідний. Сходіть на побачення.
 	Репортери та фотографи сміються, клацаючи камерами з усіх боків.
 	— Так його вже кілька місяців ніхто не бачив, — нарікає Білл. — Звідки нам знати, що він взагалі живий?
 	Я схиляю голову набік, поміщаю руки на пояс і випинаю вже помітний вагітний животик. Звісно, з Міши станеться.
 	І знову чую сплески сміху.
 	— Ви ж знаєте, як трепетно Міша ставиться до особистого простору, — нагадую я.
 	— Він з’явиться на церемонії?
 	— Якщо вдасться відкрутитися, то ні. — Я повертаюся і прямую до входу в будівлю.
 	— Ти неможлива! — скрикує Білл у розпачі, а я навіть не намагаюся приховати посмішку.
 	— Я теж тебе люблю! – кидаю я через плече.
 	Справді, це, мабуть, найтяжча робота: стирчати біля будинку і караулити, чи не вийде Міша за кавою чи парою нових черевиків. Так буде не завжди, але мій чоловік зробить усе, щоб уникнути уваги. Напевно, від цього він їм здається ще більш привабливим та загадковим. Не здивуюся, якщо вже придумано додаток «Злови Мішу Лейра» на кшталт цього безглуздого «Pokemon Go».
 	Хоча я можу зрозуміти їхнє бажання його побачити. Зрештою він вступив разом зі мною в Корнелл після літнього туру. Під приводом, що його бажання зачекають. «У нас тільки одне життя», тому він відмовився щось робити, якщо мене немає поряд. Чекав, поки я закінчу навчання.
 	Я боялася, що він упустить найкращий шанс у своєму житті, але Міша завжди знає, хто він такий і чого хоче.
 	Він мав рацію. Майже відразу після закінчення коледжу він відтворив Cipher Core та зібрав усіх учасників початкового складу. Вони почали здобувати всілякі нагороди та поїхали у турне.
 	Поїздочка вийшла пекельна, але це був лише початок.
 	Проходячи через вестибюль, я помічаю біля стійки реєстрації Еріку.
 	— Привіт, як ти? — Запитує вона, притримуючи спортивну сумку.
 	Вона одягнена в легінси, чоботи до колін та безрозмірний светр.
 	Поруч із нею я почуваюся колобком. Коли вона вже завагітніє, як я?
 	Ми з дружиною Майкла Крайста – який, до речі, теж із Тандер-Бей – дуже зблизилися останнім часом. А оскільки її мати та Мішин батько зблизилися ще сильніше, можливо, ми скоро станемо родичами.
 	Але мені нема на що скаржитися. Усі їхні друзі – цікаві люди, а ще справжні вірні друзі.
 	Дивлячись на неї з винним виглядом, я вказую на журналістів у себе за спиною.
 	— Вибач за це.
 	Але вона лише відмахується.
 	— З Майклом теж таке трапляється, коли він грає в плей-офф, тільки не так масштабно. — Вона сміється. — Чесно кажучи, мені здається, він заздрить. Але баскетболіст є баскетболіст, а рок-зірка є рок-зірка.
 	— Не нагадуй.
 	Поправивши сумку, вона збирається йти.
 	— Я спочатку в додзе, а потім у Тандер-Бей на вихідні. Побачимося в понеділок, і передавай привіт моєму майбутньому братові, — усміхається вона, йдучи.
 	— Добре.
 	Я йду до ліфтів і піднімаюсь на двадцять перший поверх. Нагорі два пентхауси: наш, а над ним – Крайстів. Мені подобається вид, і я рада, що Міша вирішив перебратися до великого міста. Ми часто проводимо час з його батьком у Тандер-Бей, але все нічне життя, шоу та концерти відбуваються в місті, а це занадто привабливо, щоб залишатися жити в передмісті. Нам подобається галасливе життя.
 	Входжу до пентхауса. Пахне їжею, і живіт у мене зводить. У
 	будівлі є спортивна зала, але мені більше подобаються заняття Рікі в додзе [14], тому сьогодні я відв’язалася від журналістів. Хоча спочатку потрібно поїсти та прийняти ванну.
 	Хтось обіймає мене зі спини і погладжує живіт. Я миттєво розслабляюся та відхиляюся назад. Його п’янкий аромат обволікає мене, хочеться швидше притиснутися до чоловіка.
 	— Допоможи мені роздягтися, — прошу я.
 	Він стягує з мене футболку через голову і допомагає позбутися спортивного ліфчика. Я ще тільки на шостому місяці – наш син повинен з’явитися на світ у березні, але зображаю безпорадність. Чим більше він до мене торкається, тим щасливішою я стаю. А Міша не любить, коли я злюсь.
 	Позбавившись взуття, шкарпеток і тренувальних штанів, я розгортаюся і збираю волосся в хвіст.
 	Він неймовірно круто виглядає. Мені подобається, що він посадив себе під добровільний домашній арешт. Все, що він робить — це день у день блукає по будинку в домашніх штанах, голий до пояса, слухає музику і пише тексти - скрізь. Він уже списав весь холодильник, по будинку розкидані списані серветки, а по стінах розклеєні стікери, відколи я психанула з приводу маркера на свіжопофарбованих стінах спальні.
 	Він каже: так улаштований його творчий процес. Неважливо. Головне – це працює.
 	— Пішли. — Він тягне мене за собою. — Я вже набираю ванну.
 	Я йду за ним у ванну, насолоджуючись виглядом того, як він роздягається і залізає у джакузі, а потім подає мені руку і допомагає теж залізти всередину.
 	Я сідаю в протилежному кінці і вдячно посміхаюся, а він починає масажувати мені ногу.
 	— Журналісти зовсім збожеволіли, — говорю я. — Кожному треба урвати частинку тебе.
 	— А кожна частка мене хоче бути з тобою.
 	Він бере мою ногу і кладе собі поміж ніг. Я повільно заповзаю на нього, але притиснутись до грудей не можу: заважає живіт.
 	Взявши невеликий срібний глечик, що я тримаю поруч із ванною, він ллє воду мені на волосся. Я вигинаю шию. Тепло то з’являється, то зникає, і це змушує мене стогнати від насолоди.
 	Він цілує мене в шию.
 	— Можна я дещо тобі скажу? — обережно питає він.
 	Я піднімаю очі, ми зустрічаємося поглядами, і я киваю. Він з ніжністю прибирає мені волосся з обличчя.

 	— Я дуже тебе кохаю, і коли ми одружилися, я мріяв прожити з тобою до кінця своїх днів, — каже він, — але ось це дзеркало… — він показує на мій недавній витвір, стіну, оброблену дзеркальним склом, — …бісить мене до трясучки. Щоразу, як заходжу сюди, мене миттєво вибиває з рівноваги.
 	Я обертаюся і розпливаюся в посмішці, дивлячись на безліч маленьких дзеркал, у яких відбивається дзеркало на протилежній стіні.
 	Повернувшись назад до нього, я скидаю підборіддя.
 	— Звикнеш.
 	— Ти завжди так кажеш, — бідкається він. — Я змирився з готичним каміном у переробленому старому гаражі в Тандер-Бей, зі столиками зі станиною для швейної машинки, з тим, що у ванну можна пройти тільки через гардероб, але це дзеркало… — він на мить замовкає і цілує мене в щоку, — Досить спірний елемент інтер’єру.
 	Я ловлю його незадоволений погляд і починаю сміятися.

 	— Якщо ти розлучишся зі мною, ми більше не займатимемося сексом.
 	Він надуває губи.
 	— Зрозуміла справа.
 	Просто, як дитина. Він знає, що я люблю креатив. Навіть якщо у мене не завжди добре виходить.
 	Простягнувши руку, я повертаю кран. З душу над нами ллється вода. Вона падає згори і шумить майже як дощ.
 	— Тобі треба з’явитися на публіці, – говорю я.
 	Ненавиджу його пиляти і зазвичай цього не роблю, але іноді мені здається, що його життя могло б бути куди веселіше.
 	— Вілл дзвонить як божевільний, — пояснюю я. — І навіть підловив мене сьогодні на роботі. Говорить, ти можеш підкорити весь світ.
 	— Так і є, — погоджується Міша і міцно обіймає мене. — Але я просто хочу писати музику з тобою, щоб люди її слухали та любили. Більшого мені не треба. Мені не потрібний галас. Я й так щасливий.
 	Я гладжу його по обличчю.
 	— Більшість людей не мають жодного шансу стати богами, — кажу я.
 	— Ти впевнений, що не дарма упускаєш свій? Зрештою, усі ми не безсмертні.
 	— Ми – ні, а музика може жити вічно.
 	У нього завжди на все є ідеальна відповідь. Він правий. Він нічого не втрачає. Навряд чи ми були б щасливішими, якби витрачали на інших той час, що проводимо разом. Ні.
 	— А в ній і ми з тобою, — закінчує він. — А все інше не має значення, і я не хочу відволікатися на нісенітницю. У мене є один єдиний шанс все зробити так, як треба, і цим я займаюся.
 	Я притягаю його до себе і цілую. Як сильно я його кохаю. Але його слова нагадують мені про нашого улюбленого репера, і я відхиляюся назад, не в силах протистояти бажанню його подразнити: — «Один-єдиний шанс», як у Емінема в „Lose Yourself“.
 	І я починаю тихенько муркотіти собі під ніс текст пісні. Він закидає мені голову і засовує під душ. Я верещу і сміюся одночасно.
 	Ей, та що я такого сказала?
 
 КІНЕЦЬ

 	Люба Даліло,
 	Мене звуть Раєн Треверроу. Ми товаришували у четвертому
 	класі.
 	Впевнена, що ти мене не пам’ятаєш, зате я пам’ятаю тебе.
 	Насправді я дуже часто про тебе думаю.
 	Якщо раптом ти таки зрозумієш, хто я така, будь ласка,
 	прочитай до кінця, бо мені багато чого треба тобі сказати. Ти не зобов’язана, хоч я буду вдячна, якщо вислухаєш.
 	Знаю напевно, твоє життя з того часу – як і моє – дуже змінилося. Можливо, тобі буде нецікаво це читати, але... мені потрібно було написати цей лист, не лише заради твого прощення, а й заради себе самої. Мене тягне почуття провини. Я це заслужила, знаю, і зараз просто хочу розповісти, що в мене на душі. Це стосується далекого минулого.
 	Спогади свіжі в моїй пам’яті, наче це сталося вчора. Ти стоїш біля стіни на дитячому майданчику, одна, бо я більше не дружу з тобою. Уявити собі не можу, що діялося в твоїй голові того дня і в усі наступні, але сподіваюся, ти знаєш: усе, що сталося після того, як я залишила тебе, не твоя вина. Справа в мені, а ти просто виявилася не в тому місці не в той час.
 	Є секрет, яким я хочу з тобою поділитись. Я не розповідала про
 	це навіть найкращому другові, Міші, бо мені надто соромно за це.
 	Тоді мені було дев’ять років, і кожен вечір неділі проходив однаково. Близько шостої, після вечері, я діставала всі свої засоби особистої гігієни: шампунь, кондиціонер, мило, мочалку, ножиці, пилочку для нігтів… Виставляла їх у ряд на поличці у ванній і наступну годину приймала ванну.
 	Саме так. Я терла шкіру скрабом і відмивалася до тих пір, поки кожне пасмо волосся не починало виливати аромат лілій у струмку, що біжить через гірський луг. Цілу годину. Потім я вилазила з ванни, натиралася зволожуючим молочком і починала робити манікюр.
 	Нічого собі, правда? Але зачекай, це ще не все. Потім я десять хвилин чистила зуби щіткою та зубною ниткою, а потім ще довше вибирала одяг, який, зрозуміло, прасувала і акуратно розкладала заздалегідь, щоб надягнути вранці в понеділок. Починався новий тиждень, і в нього входила нова я. У мене мало стати більше друзів. Я хотіла почати спілкуватися із популярними дівчатками. Люди мали мене полюбити.
 	Тому що вода не тільки змивала з моєї дев’ятирічної голови бруд, а й забирала мене колишню. І коли мій зовнішній вигляд був відполірований до блиску, моя особистість теж мала чарівним чином змінитися.
 	Так тривало близько року. Більше п’ятдесяти неділь, сповнених
 	надій на краще, і понад п’ятдесят понеділків, повних розчарувань, бо вони нічим не відрізнялися від попередніх. Жодна кількість мила і води, ні ідеальний манікюр, ні класна укладка не могли змінити те, що в глибині душі я ненавиділа себе.
 	За те, що була боязкою, завжди поводилася скромно і не
 	порушувала правил, що почувалася незручно у великих компаніях і не вміла легко сходитися з людьми, що мої улюблені фільми та музика не відповідали перевагам середньостатистичної дитини.
 	Простіше кажучи, за те, що я не вписувалася в їхнє суспільство. У мене не було нічого спільного з іншими дітьми, я жила у своєму маленькому світі, тому що не могла знайти нікого, з ким у мене були схожі інтереси. Я весь час почувала себе не у своїй тарілці.
 	Наче я чужа на цьому святі життя, а всі інші тільки й чекають, що я зрозумію їхні натяки і заберуся.
 	Так було доти, доки я не зустріла тебе. Ми почали проводити час разом і говорили про все. Щодня під час перерви гуляли вздовж огорожі футбольного поля та балакали на різні теми. Ти була доброю і смішною, слухала мене, не тиснула, з тобою я не почувала себе ніяково. Я була рада, що в мене з’явилася подруга.
 	Поки не почала замислюватися, що «гідна більшого». Ми, як і раніше, гуляли і розмовляли, але одного прекрасного дня я почала звертати увагу на інших дітей. Вони грали і сміялися, і я знову відчула себе покинутою. Що в них такого особливого, що інші тягнуться до них? Чому вони виглядають щасливішими? Що вони такого роблять, чого не вмію я, і як їм вдається так поводитися?
 	Я дійшла висновку, що спочатку потрібно самій відчути себе краще, і тоді я зможу стати кращою. Причому під «краще» я мала на увазі «популярніше». Поставивши себе на п’єдестал, я поводилася настільки мерзенно, наскільки могла. Я вірила, що це допоможе мені вирости в їхніх очах. В якомусь сенсі, гадаю, так і було. Злість допомогла мені отримати тих друзів, про яких я мріяла.
 	А тепер мені нема чого сказати на своє виправдання. Це було неправильно стосовно тебе. Навіть дитина знає, що таке бути доброзичливою. Але я хочу, щоб ти знала, як мені соромно. Я була неправа, і я шкодую про все. Це був перший крок у довгій низці вчинків, які зробили мене вкрай нещасною дівчинкою, і тепер я бачу, як багато означає один справжній друг порівняно з усіма «популярними людьми» в великому, жорстокому світі.
 	Я не можу змінити минуле, але в майбутньому стану кращою.
 	Вибач що потурбувала. Може, читаючи це, ти не розумієш, чому я так зациклилася на тому, що, можливо, вже не має для тебе жодного значення. Або в тебе прекрасне життя, і ти купаєшся в щасті, а я давно стерлася з твоєї пам’яті.
 	Але якщо я все-таки завдала тобі біль тоді, пробач мені. Ти була хорошим другом і заслуговувала на більше. Дякую, що була зі мною, коли я так тебе потребувала.
 	З любов’ю,
 	Раєн.
 
 Від автора

 Якщо ви читаєте цю сторінку, то, сподіваюся, прочитали книгу

 	до кінця. Дуже рада, якщо це так.
 	Писати «Панк 57» було дуже складно та незвично. Читачі
 	романів можуть дуже суворо судити героїнь. Ми часто бачимо в них себе та порівнюємо їх рішення з тими, що прийняли б самі на їхньому місці. Ми нерідко поводимося з ними більш суворо, ніж з героями, тому що висуваємо до них ті самі вимоги, що до самих себе. Саме тому багато героїнь невинні, боязкі і з добрим серцем. Спостерігати за тим, як процвітають такі дівчата — приємне заняття. Їх легко покохати.
 	Не те що Раєн. Особливо в перших кількох розділах. Знаючи це, я, звісно, переживала. Мені залишалося тільки
 	сподіватися, що ви будете з нею достатньо, щоб побачити, якою вона стане, і почати нею пишатися.
 	Раєн потребує визнання, їй подобається, коли її люблять. Ці
 	почуття добре знайомі всім нам. Вони довкола нас. Жодна дитина не хоче бути ізгоєм. Кожен мріє опинитися на своєму місці та отримати схвалення оточуючих. Найчастіше нам не вистачає моральних сил на те, щоб упоратися з самотністю. Але ця здатність розвивається із віком. Ми розуміємо, що немає нічого приємнішого, ніж по-справжньому любити себе, навіть якщо оточуючі цього не роблять. Ми з радістю усвідомлюємо, що нам більше немає до них діла.
 	І це чудове відчуття.
 	Багато хто з нас вчиняв погано задля самозбереження. Історія,
 	яку я хотіла розповісти, саме про це. Раєн ненавиділа себе, намагалася стати іншою і хотіла всіляко звернути на себе увагу, але, коли у неї вийшло, вона лише почала ненавидіти себе ще сильніше. Самообман ніколи не призводить ні до чого доброго.
 	Дякую, що читали і (сподіваюся) дочитали до кінця. А всім, хто
 	переживав щось схоже на те, через що довелося пройти моїм героям, хочу побажати: запам’ятайте, так буде не завжди. Ви – єдині та неповторні.
 	Тримайтеся. Одного дня ви зустрінете своїх. Пенелопа Дуглас
 
 	Текст «Панк 57»

 	Усе на світі свою чергу має

 	Падінням твоїм є їхній підйом

 	Воно з’їдає тебе легко, поки не зламає Всю твою працю марну, довгу і важку Не переймайся за малі блискучі губи
 	Все, що вони куштують – згодом прах

 	Хочу лизати їх, доки вони на смак як ти Чирлідер каже це запам’ятати

 	Я обіцяю, ще повернемось сюди.

 	Я маю кляті справи, ти трохи посиди.

 	Залишитись не можу змусити її,

 	Спостерігати як вона іде.

 	Я ліпше залишу собі її гаряче сердце.

 	І чекатиму, поки той холод відійде.

 	П’ятдесят сім разів я не дзвонив,

 	П’ятдесят сім листів не надіслав,

 	П’ятдесят сім швів для відновлення дихання, А після цього я бляха вдавав

 	П’ятдесят сім днів без потреби в тобі П’ятдесят сім разів щоб скласти руки П’ятдесят сім кроків назад від тебе, П’ятдесят сім ночей думки про тебе – муки.

 	Я просто панк, що убивав свій час Весь твій баланс, мала таємна пристрасть Підказують мені, ще трохи і твій крах, Бо потребую більше, ніж бути просто миттю.

 	Чирлідер каже це запам’ятати

 	Я обіцяю, ще повернемось сюди.

 	Я маю кляті справи, ти трохи посиди.

 	Залишитись не можу змусити її,

 	Спостерігати як вона іде.

 	Я ліпше залишу собі її гаряче серце.

 	І чекатиму, поки той холод відійде.

 	Текст «Перли»

 	Картина коштує тисячі слів,

 	Та мої слова пробираються глибше.

 	Що нас не вбиває, сильніших творить.

 	Обираю я хованки. До біса все інше.

 	Стався до всіх як хочеш до себе,

 	Але що якщо хочу я вщент погоріти?

 	Обирати вчили не сором, а безпеку

 	Сестричка лише слухала, а я учився жити.

 	Плоди пожинаєш і досі не знаєш,

 	Що сіяв лиш те, від чого сам страждаєш!

 	Самотність, порожнеча, удавання, сором, страх…

 	Тут нема на що дивитись. Зроби темноту в очах.

 	Краще, більше, забагато, замало

 	Скоро я задихнуся, як же воно задовбало Тож пиши мудрі слова, обвивши ними мою шию Затягнуся ними гордо і помру у цю годину.

 	Готуватись кажеш зараз, ми пограєм потім Але що ж тут буде краще, ніж десь там назовні Беру парасольку, аби сховатись від дощу Але блискавка б’є, і всі тривоги беззмістовні Плоди пожинаєш і досі не знаєш,

 	Що сіяв лиш те, від чого сам страждаєш!

 	Самотність, порожнеча, удавання, сором, страх…

 	Тут нема на що дивитись. Зроби темноту в очах.

 Подяка

 По-перше, читачам: ви весь час були зі мною, ділилися

 	враженнями, підтримували день у день, і я дуже вдячна вам за надану довіру. Дякую. Я знаю, що мої історії не завжди прості, але вони мені подобаються. Рада, що багатьом із вас – теж.
 	Моїй сім’ї: чоловікові та дочці, які мирилися з моїм
 	божевільним розпорядком дня, розкиданими по всьому будинку обгортками від цукерок, тим, що зі мною неможливо було розмовляти, поки я продумувала діалог, новий поворот сюжету чи сцену, тому що натхнення скидалося на мене прямо за обіднім столом. Вам обом довелося несолодко, тож дякую, що все одно мене любите.
 	Джейн Дайстел, моєму агенту у видавництві Dystel and Goderich Literary Management: я ні за що не відпущу тебе, тож працювати тобі зі мною до кінця своїх днів.
 	Дякую the House of PenDragon – куди мені без вас. Без вас

 	і Pinterest. Дякую за те, що завжди підтримували мене в хорошому настрої.
 	Вібеке Кортні – моїй інді-редакторові, яка причесала всіх моїх героїв та їхні вчинки. Дякую, що вчиш мене писати і виправляєш те, що не дуже вдається.
 	Ківрін Вілсон – слава тихим дівчатам! Якби ви знали, які чорти водяться в тихому вирі.
 	Інг Круз, автору блогу As the Pages Turn Book: ти від щирого серця підтримуєш мене, і я не знаю, як тобі віддячити. Дякую за те, що публікуєш тизери, робиш огляди і з самого початку залишаєшся на моїй стороні.
 	Мілас Магноло: ти читаєш і завжди вселяєш мені впевненість, якої так не вистачає. А ще я маю щонайменше одну людину на автограф-сесіях, з якою можна поговорити.
 	Лізі Пантано Кейн: твої складні запитання завжди звучать як виклик.
 	Чи Тангліа: ти робиш чудові ілюстрації до книг, і я не перестаю захоплюватися твоїм Pinterest! Дякую. Серйозно, тобі треба на цьому заробляти. Нам треба це обговорити.
 	Усім блогерам: вас дуже багато, але я знаю кожного. Я читаю ваші пости, бачу теги та усвідомлюю, яку важку роботу ви робите. Ви витрачаєте вільний час на читання, написання рецензій, просування та нічого не потребуєте натомість. Ви — двигун книжкового світу. Хто знає, що з нами стало б, якби не було вас. Дякую за вашу нелегку працю. Ви робите це за покликом серця, тому результати вражають уяву.
 	Саманті Янг, яка шокувала мене тим, що написала твіт після

 	прочитання „Падіння”, коли я й подумати не могла, що вона знає, хто я така.
 	Джей Крауновер, яка приїхала на автограф-сесію, представилася і сказала, що обожнює мої книги (а я лише уважно дивилася на неї).
 	Еббі Глайнз, яка подарувала своїм читачам список книг,

 	прочитаних нею і вподобаних нею, серед яких затесалася одна моя.
 	Табасі Варго та Комалю Петерсону, першим письменникам, які
 	сказали мені, що їм сподобалася моя книга, коли опублікували „Агресора“.
 	Тайджану, Ві Кіленд, Хелене Хантінг, Пенелопі Уорд і Пенні
 	Рейд – за те, що були зі мною, коли я так вас потребувала.
 	Ідену Батлеру і М. Майклз, які готові будь-якої хвилини кинутися читати мої книги, щоб висловити свою думку.

 	Наталці Престон - за те, що підтримуєш мене. Емі Хармон – за допомогу, підтримку, позитивний настрій та бажання створювати щось зовсім нове.
 	І Б. Б. Рейд - за те, що читала мою писанину, ходила зі мною за компанію в дамську кімнату і дала мені підручник за програмою Calibre о пів на першу ночі. Якщо поділишся і шоколадкою, поводитимуся ще дружелюбніше.
 	Це підтвердження того, що тебе вважають за свою. Позитивний настрій заразливий, тож дякую колегам-письменникам за їхнє кохання.
 	Всім письменникам і тим, хто хоче почати писати, дякую за

 	історії, якими ви ділитеся. Я із задоволенням прочитала безліч із них у спробах відволіктися і пошуках кращого письменника, ніж я, щоб було з кого брати приклад. Пишіть, робіть і ніколи не зупиняйтеся. Ваші слова важливі для мене, і до тих пір, поки вони йдуть від щирого серця, вони всі хороші і правильні.
 
 Примітки

 1

 	Кайло Рен (англ. Kylo Ren) – видуманий персонаж фантастичної саги «Зоряні війни». Основний антагоніст в сьомій та восьмій частинах однойменного фільму, де його грає актор Адам Драйвер.
 	2
 	Люк Скайвокер (англ. Luke Skywalker) – один із головних персонажів усесвіту «Зоряних війн», джидай, син сенатора з Набу ПадмеАмидали Наберрії рицаря-джедая Енакіна Скайвокера.
 	3
 	Jaeger-LeCoultre – виробник швейцарських годинників класу люкс. На рахунку компанії також тисячі винаходів, враховуючи наймініатюрніший механізм.
 	4
 	Grand Theft Auto – серія мультиплатформних комп’ютерних ігор, що розробляється шотландською компанією Rockstar North.
 	5
 	Goodreads – інтернет-портал, на якому користувачі обмінюються відгуками щодо прочитаних книг.
 	6
 	Цитата з пісні „Stacy’s Mom“ групи Fountains of Wayne. Переклад: «Мама Стейсі не стала гаяти час».
 	7
 	Канадська рок-група, що виконує альтернативний метал і постгранж.
 	8
 	Англ. cipher core – ключ до шифру.
 	9
 	Bridge to Terabithiа (англ.) – повість для сімейного читання британської письменниці Кетрін Патерсон.
 	10
 	Друга назва – алпразолам. Лікарський засіб, що використовується для лікування панічних розладів і тривожних неврозів, що застосовується, в основному, для короткочасного зняття відчуття занепокоєння чи страху.
 	11
 	Англ.: «Голки встромляються мені в горло і я відводжу очі».
 	12
 	Англ.: «Мені подобається, як ти брешеш».
 	13
 	Нестероїдний протизапальний препарат, який володіє знеболюючою та жарознижувальною дією.
 	14
 	Додзе (яп.: місце, де шукають шлях) – узагалі це місце для медитацій та інших духовних практик в японському буддизмі та синтоїзмі. Пізніше термін почали вживати і для позначення місця, де проходять тренування, змагання й атестації в японських бойових мистецтвах, таких як айкідо, дзюдо, джиу-джитсу, кендо, карате і т. д.